«Інституційні трансформації 
сучасної економіки: виклики,  
проблеми,  перспективи»

ЗБІРНИК НАУКОВИХ ПРАЦЬ
МІЖНАРОДНОЇ НАУКОВО-ПРАКТИЧНОЇ
ІНТЕРНЕТ-КОНФЕРЕНЦІЇ

м. Харків
2017 р.

Міністерство освіти і науки України
Академія економічних наук України
Харківський національний університет імені В.Н. Каразіна
Харківський інститут бізнесу і менеджменту
Харківський національний економічний університет імені Семена Кузнеця
Полоцький державний університет (Республіка Білорусь)

«Інституційні трансформації 
сучасної економіки: виклики,  
проблеми,  перспективи»

Збірник наукових праць
Міжнародної науково-практичної
інтернет-конференції

м. Харків
2017 р.

УДК 330.3 (068)
ББК 65. 01я431
I 71 

Рекомендовано до друку
Вченою Радою Харківського інституту бізнесу і менеджменту
Протокол № 6 від 20.04.2017 р.

Редакційна колегія:
к.е.н., проф. М.І. Бондаренко (головний редактор)
к.е.н., проф. В.І. Чигрінов (заступник головного редактора)
к.е.н., проф. В.В.Пустова (відповідальний секретар)
к.е.н., проф. І.А Бігдан
д.т.н., проф. В.П. Свідерський

Інституційні трансформації сучасної економіки: виклики, проблеми,  перспективи : Збірник наукових праць. – Харків: ХІБМ. – 119 с. 

У збірнику наукових праць за матеріалами Міжнародної науково-практичної інтернет-конференції «Інституційні трансформації сучасної економіки: виклики, проблеми,  перспективи» (20 квітня 2017 року) подано статті щодо наукових та практичних питань, пов'язаних з актуальними проблемами регулювання соціально-економічного розвитку в умовах трансформації економіки

Для науковців, викладачів, аспірантів, студентів, фахівців-практиків усіх галузей економіки.
 
Відповідальність за достовірність інформації та точність викладених фактів несуть автори.

Конференція зареєстрована в Українському інституті науково-технічної і економічної інформації (УкрІНТЕІ)

ББК 65. 01я431
© ХІБМ, 2017

ЗМІСТ

Секція 1 ФІНАНСОВІ МЕХАНІЗМИ ІННОВАЦІЙНОГО РОЗВИТКУ ЕКОНОМІКИ

Свідерський В.П., Фрідман О.А. Управління фінансовими ризиками підприємства
Абрамова І.М. Кластерна система інноваційного розвитку Харківського регіону
Бестужева С.В. Сучасний стан нетарифного регулювання як складової зовнішньоторговельної політики України
Бігдан І.А., Лачкова Л.І. Питання антикризового фінансового управління підприємствами торгівлі
Бондаренко І.М. Актуальні проблеми фінансування бюджету
Измайлович С.В. Инновационные подходы к управлению ресурсами и рисками банка
Слатвінський М.А. Проблеми фінансування інноваційної діяльності підприємств в цілях забезпечення їх економічної безпеки
Фадєєва Г.М. Застосування податкової знижки з податку на доходи фізичних осіб: новації законодавства
Салтанович Н.В. Вовлечение предпринимательства в инвестиционную деятельность в целях стабилизации экономики малых городов
Бессонова Г.П. Сутність капітальних інвестицій для забезпечення розвитку процесу виробництва
Бондаренко М.І. Економічні аспекти залучення іноземних інвестицій в умовах глобалізації
Мороз М.О. Дотримання інвестиційної безпеки як неодмінна умова інноваційного розвитку економіки України
Оніпко Т.А. Стан та перспективи розвитку інноваційних кластерів Харківщини

Секція 2 ЛЮДСЬКІ РЕСУРСИ В СУЧАСНИХ УМОВАХ: ТЕНДЕНЦІЇ, ПРОБЛЕМИ, ПЕРСПЕКТИВИ
Дорошенко Г.О. Соціальний діалог як інструмент узгодження інтересів різних соціальних груп та державних інститутів
Бачинська О.М. Мотивація працівників у системі управління людськими ресурсами
Бондаренко А.М., Бондаренко В.А. Загальні принципи і методи побудови системи управління персоналом
Кулинич Т.В. Мотивація персоналу підприємства в контексті потреб працівників
Пустовая В.В. Кадровая политика как инструмент реализации целей и задач управления персоналом
Пономаренко О.О., Ведмідь К.В. Пріоритети розвитку мотивації найманої праці на макро та мікроекономічному рівні в умовах реформування економіки України
Савченко Н.В. Розвиток людського капіталу: стратегічні пріоритети європейських служб зайнятості
Пустовая В.В. Роль и значение управления персоналом в современной концепции менеджмента организации
Гриб С.В. Ефективність методів оцінки персоналу в сучасних умовах
Шаповалова Н.П. Експериментальна робота з удосконалення підготовки майбутніх фахівців економічного профілю

Секція 3 ПЕРСПЕКТИВИ ТА ІННОВАЦІЇ СУЧАСНОГО МЕНЕДЖМЕНТУ

Антонова О.В. Сучасні системи підтримки прийняття управлінських рішень
Павлов К.В. Патоинституты и импортозамещающая модель модернизации экономики
Базилюк В.Б. Проблеми забезпечення сталого розвитку видавничо-поліграфічної діяльності
Ісаєв Д.М. Оцінка права корисування дозволеною потужністю підприємства енергетики
Нужна О.А. Застосування економетричного аналізу для прогнозування показників ефективності використання основних засобів у сільському господарстві України
Ситник Н.І Екосистема стартапів України: сучасний стан розвитку
Sobolieva-Tereshchenko O. Loyalty systems. current contents and classification
Шишмарьова Л.О. Особливості видів планування діяльності підприємства у сучасних умовах
Гриб С.В. Проблеми управління витратами рослинництва сільськогосподарських підприємств
Коваленко-Марченкова Є.В. Оціночні показники формування потенціалу будівельної галузі

Секція 4 ОБЛІКОВО-АНАЛІТИЧНЕ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ФУНКЦІОНУВАННЯ СУБ’ЄКТІВ ГОСПОДАРЮВАННЯ В УМОВАХ ЕКОНОМІЧНОЇ НЕВИЗНАЧЕНОСТІ

Лазаришина І.Д. Корисність аналітичної інформації в умовах економічної невизначеності
Бігдан І.А. Обліково-аналітичне забезпечення антикризового фінансового управління підприємствами
Королюк Т.М. Дослідження тематики дисертацій з питань ризику в системі обліку, аналізу та аудиту
Костюкова С.Н. Авторская концепция безубыточности деятельности строительных организаций с учетом отраслевых особенностей
Садовська І.Б. Облікове забезпечення управління бізнес-процесами із застосуваням інструментарію бухгалтерського інжинірингу
Плекан М.В. Питання організаційного забезпечення переоцінки нематеріальних активів на ІТ-підприємствах
Вериго А.В. Совершенствование учетно-аналитического обеспечения страховых выплат по видам страхования иным, чем страхование жизни
Шара О.І. Національні стандарти обліку у державному секторі: новації та проблеми переходу до їх застосування
Zharnikova V. Accounting of expenses in organizingwholesale internet trade
Лазаришин А.В. Значення функцій аналітичного забезпечення в управлінні підприємством
Носач Н.М., Кащена Н.Б. Організація обліку реалізації товарів в інформаційній системі управління підприємством торгівлі
Кухар М.В. Значення аналітичної інформації в управлінні економічною безпекою підприємства

Секція 1
ФІНАНСОВІ МЕХАНІЗМИ ІННОВАЦІЙНОГО РОЗВИТКУ ЕКОНОМІКИ

Свідерський В.П., д.т.н., проф
Фрідман О.А., ст. викл.
Харківський інститут бізнесу і менеджменту

УПРАВЛІННЯ ФІНАНСОВИМИ РИЗИКАМИ ПІДПРИЄМСТВА

В сучасних умовах господарювання вітчизняні підприємства змушені постійно шукати шляхи збільшення фінансових ресурсів, а також самостійно вирішувати питання щодо пошуку нових ринків збуту, оновлення асортименту продукції, модернізації виробництва та ін. Для реалізації подібних кроків не завжди достатньо тільки залучення додаткових капітальних вкладень. Дуже часто підприємства стикаються із низкою факторів зовнішнього та внутрішнього середовища, які здійснюють негативний вплив на фінансово-економічну діяльність всього підприємства та стають причиною виникнення певних видів ризиків, що призводять до значних фінансових втрат.
Фінансові ризики можуть виникнути з різних внутрішніх і зовнішніх причин і досить спонтанно в процесі діяльності підприємства. Зовнішні причини формування фінансових ризиків виникають у результаті взаємовідносин підприємства з фінансовими інститутами, тобто банками, біржами, страховими компаніями тощо.
Управління фінансовими ризиками дає можливість раціонально використовувати ресурси, розподіляти відповідальність, покращувати результати діяльності підприємства та забезпечувати прийнятний рівень ризику [5]. При забезпеченні нейтралізації фінансових ризиків суб’єкти господарювання можуть використовувати стратегію уникнення ризику та стратегію утримання ризику.
Перша стратегія передбачає розробку таких заходів внутрішнього характеру, які повністю виключають конкретний вид фінансового ризику. До них відносять: відмову від здійснення фінансових операцій, рівень ризику яких надмірно високий; відмову від продовження господарських відносин із партнерами, які систематично порушують контракті зобов’язання; відмову від надмірного використання у великих обсягах позикового капіталу; відмову від використання тимчасових вільних грошових активів у короткострокових фінансових інвестиціях [6]. 
Друга стратегія передбачає прийняття суб’єктом господарювання певної величини фінансового ризику і реалізується за рахунок сукупності спеціальних методів та фінансових технологій. 
Означені методи утримання фінансових ризиків спрямовані на більш детальне вивчення проблемних питань, які в будь-який момент можуть обернутися серйозними проблемами для підприємств, а також на розробку ряду заходів для зниження рівня ризику, який виникає за певних умов. При цьому, інструментами утримання ризику, якими підприємство може скористатись самостійно, виступають: 
1) хеджування фінансових ризиків: опціон; форвардні і ф’ючерсні контракти; своп-контракти; варанти тощо; 
2) механізм лімітування концентрації фінансових ризиків: максимальний розмір вкладення засобів у цінні папери одного емітента; максимальний період відвернення засобів у дебіторську заборгованість;
3) самострахування та страхування із залученням страхових компаній: формування резервного фонду, цільових резервних фондів; використання нерозподіленого прибутку звітного періоду; страхування фінансових ризиків із залученням страхових компаній [7].
Система моніторингу фінансових ризиків являє собою сукупність інформаційно-аналітичних та контрольних заходів щодо управління фінансовими ризиками зміст яких полягає у зборі та обробці необхідної інформації про динаміку змін відповідних показників, а також надання результатів для аналізу відхилень, оцінки їхнього впливу на рівень витрат підприємства, генерації та реалізації належних управлінських рішень, необхідних для оперативного та повного пристосування підприємства до змін зовнішніх та внутрішніх умов господарювання.
Функціональне наповнення системи моніторингу фінансових ризиків має бути більш широким, ніж простий комплекс заходів із відстеження умов господарського середовища. Тобто, дієвість функціонування системи моніторингу, буде забезпечуватися прогнозно-діагностичною спрямованістю усіх операцій, що будуть виконуватися в межах реалізації інформаційно-аналітичних процедур.
При цьому важливого значення набуває необхідність структуризації інформаційної бази відносно повного висвітлення та класифікації усіх факторів ризику, що мають бути враховані при побудові системи моніторингу, а також встановлення характеру й закономірностей зміни інтенсивності взаємного впливу цих факторів фінансового ризику на діяльність підприємства у цілому та один на одного зокрема.
Система моніторингу фінансових ризиків являє собою комплекс основних стадій аналізу фінансових ризиків, що визначає спрямованість та глибину впливу фінансових ризиків на діяльність підприємства, складовими елементами якої є: визначення типу ризиків за сферою виникнення, характером та глибиною прояву; оцінка якісних та кількісних параметрів ризику; вибір імовірних управлінських рішень щодо мінімізації негативного впливу ризику; оцінка результатів та ефективності управління фінансовими ризиками.
Отже, при аналізі факторів зовнішнього та внутрішнього середовища можливо виокремити ті чинники, які можуть здійснити найбільший негативний вплив на фінансовий стан підприємства. Сукупність таких чинників, або їх складових утворюють систему факторів фінансового ризику.
Аналізуючи основні складові фінансового ризику доцільно розглядати їх в залежності від джерела виникнення, тобто чи спричинена їх поява впливом зовнішнього середовища, або навпаки, викликана безпосередньою діяльністю самого підприємства [2].
До чинників фінансового ризику зовнішнього середовища доцільно віднести: рівень інфляції; коливання валютних курсів; кредитну політику держави; інвестиційний клімат (країни, галузі, регіону); систему оподаткування; систему митного регулювання.
Зазначені чинники мають вагомий вплив на діяльність підприємства, оскільки від їх коливань залежить вартість сировини, комплектуючих та матеріалів; втрати через курсову різницю національної та іноземної валют й системи митного регулювання, особливо якщо підприємство активно розвиває міжнародні торгівельні зв’язки; кредитна політика впливає через коливання процентних ставок на кредитні ресурси; інвестиційний клімат створює умови для залучення додаткових фінансових ресурсів на розвиток та модернізацію діяльності підприємства; податкове навантаження впливає на загальний фінансовий стан підприємства.
В тому разі, якщо фінансова-економічна діяльність підприємства постійно піддається впливу дій факторів, коливання яких проблематично заздалегідь передбачити, відповідну нормативно-методичну базу доцільно доповнити певною системою заходів, до використання якої слід вдатися при настанні певних обставин, наприклад, при перевищенні меж припустимих коливань відповідних факторів фінансового ризику.
Швидкість реагування системи моніторингу на виникнення непередбачуваних подій є однією з найважливіших властивостей. Зміст такої властивості полягає у визначенні в поточний момент часу характеру цілей та завдань, поставлених в системі планів підприємства, та наявних у розпорядженні підприємства фінансових ресурсів. Від системи моніторингу в даному випадку очікується визначення конкретних відхилень у стані факторів впливу, причин настання такого роду відхилень, а також оперативне визначення конкретних наслідків, що можуть виникнути в результаті подібних відхилень.
Здійснення оперативного контролю за виконанням планових показників є основною ланкою в системі регулювання, оскільки виражає стан надходження фінансових ресурсів та ритмічність виробництва у порівнянні з запланованими параметрами. Отже, здійснення такого контролю має відбуватися синхронно до протікання виробничого процесу та має виступати джерелом отримання належної інформації для обґрунтування управлінських рішень вздовж усієї вертикалі управління фінансовими ризиками. Неабияке значення при цьому має оперативність отримання та прозорість передачі інформації про стан і наслідки впливу фінансових факторів.
Описані вище концептуальні засади побудови системи моніторингу фінансових ризиків підприємства визначають дану систему як комплекс дій, що здатні швидко і адекватно реагувати на непередбачувані події. Запорукою досягнення такої гнучкості виступає не тільки оперативність здійснення контрольних, облікових, аналітичних процедур, а насамперед урахування циклічності розвитку більшості економічних процесів, в основі розгортання яких можна визначити послідовність повторюваних ситуацій, що змінюють одна одну відповідно до певних об’єктивних закономірностей.
Таким чином, об’єктом обов’язкового аналізу та дослідження в системі моніторингу на рівні із конкретними змінами умов фінансово-економічної діяльності підприємства слід вважати також кількісні та якісні параметри описаних закономірностей.
 
Література.
1.Фінансовий менеджмент : Навч. посібн. / за ред. проф. Г. Кірейцева. – К.: ЦУЛ. – 2002. – 496 с. 
2.Фінансовий менеджмент: Підручник/ Кер. кол. авт. і наук. ред. проф. А. Поддєрьогін. – К: КНЕУ, 2008. – 536 с. 
3. Добрынь С.В. Анализ факторов, влияющих на развитие кооперационных связей предприятия / С.В. Добринь // Економіка: проблеми теорії та практики: зб. наук. праць. –2006. – №211. – С. 781–788.
4. Кожухівський А.Д. Експертний метод моделювання профілю ризиків / А.Д. Кожухівський, В.О. Занора, А.І. Боркун, Ю.М. Пальоний, Т.А. Пальона. // Математичне моделювання та обчислювальні методи, управління проектами. – 2009. – №3. – С.31-35.
5.Вплив фінансових ризиків на результати діяльності підприємства [Електронний ресурс]. – Режим доступу : http://www.economy.nayka.com.ua/?op=1&z=1006
6.Нєкрасов А. Управління фінансовими ризиками в Україні в сучасних умовах / А. Нєкрасов, В. Пастухов // Економічний простір. – 2011. – Вип. 16 (125). – С. 112 – 121. 
7.Захарова Н. Механізм управління фінансовими ризиками аграрних підприємств / Н. Захарова // Вісник СНАУ. – 2011. – Вип. 6/2. – С. 164-167.

Абрамова І.М., к.е.н., доцент
Харківський інститут фінансів
Київського національного  торговельно-економічного університету

КЛАСТЕРНА СИСТЕМА ІННОВАЦІЙНОГО РОЗВИТКУ ХАРКІВСЬКОГО РЕГІОНУ

Інтегративним фактором активізації інфраструктурних елементів національної інноваційної системи на регіональному рівні виступає процес кластеризації.  Під кластером розуміють об’єднання без створення юридичної особи підприємницьких структур регіонального та/або міжрегіонального рівнів з органами місцевого самоврядування, науковими, освітніми установами, громадськими організаціями з метою підвищення інтегрального економічного розвитку як окремих одиниць кластеру, так і регіону в цілому [1].
Кластеризація застосовується, в першу чергу, з метою впровадження інновацій, зростання техніко-технологічного рівня виробництва та підвищення глобальної конкурентоспроможності [2].
Кластеризація економіки на регіональному рівні у багатьох країнах світу є фактором протекціоністської державної підтримки їх конкурентоспроможності. В Україні започатковано реалізацію кластерних ініціатив спільними зусиллями облдержадміністрацій, бізнесу, міжнародних та неурядових організацій. Стратегією регіонального розвитку, побудованою на кластерному підході, є «Стратегія сталого розвитку Харківської області до 2020 року», (2010 р.), яка передбачає створення  дев’яти кластерів. Станом на початок 2017 р. до них додали ще два кластери: ІТ та енергомашинобудівний (табл.1).

Таблиця 1
Перелік і характеристика провідних кластерів в Харківській області [3]
Назва кластеру	Модель розвитку	масштаб	
Видобуток газу й нафти та їх переробка	Підтримуючого розвитку	Національний	
Виробництво й переробка сільськогосподарської продукції та випуск продуктів харчування	Випереджаючого розвитку	Регіональний	
Легка промисловість	Підтримуючого розвитку	Регіональний	
Будівництво та випуск будівельних матеріалів	Підтримуючого розвитку	Регіональний	
Високотехнологічні виробництва	Випереджаючого розвитку	Національний	
Науково-освітній	Випереджаючого розвитку	Національний	
Охорони здоров`я	Випереджаючого розвитку	Регіональний	
Житлово-комунального господарства	Наздоганяючого розвитку	Регіональний	
Транспортно-торгівельно-логістичний	Підтримуючого розвитку	Трансграничний	
ІТ-кластер	Випереджаючого розвитку	Національний	
Енергомашинобудівний	Випереджаючого розвитку	Національний	

Формування регіональних кластерів в Харківській області здійснюється за наступним алгоритмом. На першому етапі визначаються кількісні та якісні  характеристики кластеру. Зокрема, визначаються локальні «точки росту» – галузі і виробництва, які здатні стати локомотивами регіонального зростання, залучити місцевих контрагентів. На цьому етапі визначається інноваційний потенціал домінуючих видів продукції підприємств, включених до кластеру.
На другому етапі визначається організаційна структура кластеру та її модель: підтримуючого, випереджаючого або наздоганяючого розвитку. Оскільки до складу регіонального кластеру включаються різні підприємства («ядро» кластера, допоміжні, суміжні, обслуговуючі підприємства тощо), для кожного з них обирається своя стратегія розвитку [4]. 
Для обслуговуючих, допоміжних підприємств доцільною буде стратегія наздоганяю-чого розвитку з метою відповідності за «кластерною потужністю» підприємствам, що складають «ядро» кластеру. Для суміжних підприємств, постачальників, інфраструктурних установ ефективною буде стратегія підтримуючого розвитку. Для основних підприємств регіонального кластеру, безумовно, стратегія розвитку повинна бути випереджаючою, оскільки саме вони є «точками росту», від потужності яких залежить сумарна потужність кластерної системи.
Перш за все, необхідно врахувати, що кластери як інструмент реалізації регіональної політики інноваційного розвитку є складовою частиною широкої сукупності таких інструментів, до яких разом з кластерами можна віднести: технополіси, спеціальні економічні зони, технологічні платформи бізнес-інкубатори, технопарки тощо.
Другою групою вагомих факторів, що сприяють місцевому економічному розвиткові є інструменти генерування капіталу. Якщо в країні вони не розвинуті, то економічні реформи не будуть ефективними, а призведуть лише до росту нерівності в доходах, надаючи переваги тим, хто має вільний доступ до основних факторів ринку [5]. 
Протягом 2000-2005 рр. в місті Харкові та Харківському регіоні діяли два Закони України, що надавали економічні стимули до генерування капіталу та інвестування. Це – пільгові інвестиційний та інноваційний режими для підтримки науково-промислового комплексу і підприємств міста – Закон України «Про спеціальний режим інвестиційної діяльності на території міста Харкова» та Закон України «Про спеціальний режим інноваційної діяльності технологічних парків» згідно якого працює технопарк  «Інститут монокристалів» (м. Харків) [6, 7].
В технопарку «Інститут монокристалів» створювались та відпрацьовувались новітні технології, розроблялись нові види устаткування та продукції. Пільговим інвестиційним режимом держава надавала підтримку підприємствам Харкова для серійного впровадження виробництва на основі новітніх технологій, сучасного устаткування. 
Більше 70% всіх пільгових інвестиційних проектів були затверджені в таких галузях, як важке й енергетичне машинобудування, виробництво електричного устаткування, інфраструктурних проектах (транспорт, зв’язок, комунальне господарство, будівництво). Кожна друга гривня інвестицій іде в ці проекти. Вони  генерують до 65% товарної продукції. А з виходом на проектну потужність  цей показник зросте до 80%. Додатково було створено або збережено 10 тис. робочих місць.
Пільгові режими надали можливість базовим машинобудівним гігантам Харкова модернізуватися і приступити до випуску конкурентної продукції. 
Підтримкою держави скористалися великі машинобудівні підприємства. В пільгових умовах працюють потужні машинобудівні підприємства міста, такі як авіаційне підприємство ХДАВП, ДП «Завод ім. Малишева», ПрАТ «Південкабель», ПАТ «Харківський підшипниковий завод», ПАТ «Турбоатом», ПАТ «Харківський завод агрегатних верстатів» та інші. В рамках цих проектів імпортуються нові технології і сучасне обладнання. Машинобудівна галузь Харківщини завдяки підтримці держави отримала шанс відновити свій експортний потенціал. Без пільг ці проекти ніколи б не змогли модернізуватися в сучасні виробництва, бути рентабельними та взагалі  реалізуватись.
Пільгові режими були скасовані шляхом відміни окремих розділів відповідних законів України в частині складу пільг та державних гарантій інвесторам, при цьому інші норми законів є чинними і на сьогодні. Існує потенційна можливість відновлення дій пільгових режимів інвестиційно-інноваційної діяльності з метою протекціоністської підтримки державою «точок росту», які здатні потягнути за собою інші ланцюги економіки.
Відомі політики, політичні партії особливо в періоди, що передують черговим  виборам, виступають з ініціативами щодо відновлення інвестиційної підтримки інноваційної та інвестиційної діяльності підприємств промисловості та наукового сектору, в тому числі і тих, що розташовані на території Харківського регіону. Проте, необхідність співпрацювати з міжнародними організаціями МВФ, ВТО робить практично неможливою таку підтримку з боку Верховної ради України. Однак зазначені закони України все ще є чинними, оскільки місцева влада Харківська обласна державна адміністрація та Харківська міська рада мають право звільніти суб’єктів господарської діяльності від місцевих податків і зборів.
Розвиток інфраструктурних елементів національної інноваційної системи на регіональному рівні на прикладі Харківського регіону підтвердили дієвість інноваційно-промислового розвитку у разі, коли проблеми регіонального розвитку спільно і ефективно вирішуються місцевою бізнес-спільнотою, органами місцевого самоврядування та центральної виконавчої влади на місцевому рівні. Процес кластероутворення в Харківській області, який, на жаль, не отримав кінцевого законодавчо-нормативного оформлення, між тим продемонстрував на етапах свого існування достатню ефективність та забезпечив синергетичний ефект.
Першим прикладом успішного кластеру була діяльність технопарку «Інститут монокристалів» згідно Закону України «Про спеціальний режим інноваційної діяльності технологічних парків». Штаб-квартира технопарку знаходилася в Харкові, а до його складу входили підприємства і науково-промислові установи з інших міст України. Завдяки цьому кластеру була розроблена нова технологія модернізації літаків (яка і досі застосовується для деяких моделей літаків-АНів, створених на базі Харківського державного авіаційного виробничого підприємства і багато інших.
Другим прикладом була успішна діяльність спеціального режиму інвестиційної діяльності на території міста Харкова відповідно до Закону України «Про спеціальний режим інвестиційної діяльності на території міста Харкова».
Згадані два кластери були законодавчо оформлені і фактично діяли біля п’яти років, доки з політичної волі в Україні не було змінено податковий режим інвестиційно-інноваційної діяльності.
Третім прикладом успішного кластеру, який не набув офіційного статусу, є енергомашинобудівний кластер. В 2003-2004 рр. був змодельований  потужний потенціал для створення національного енергомашинобудівного кластеру, який об’єднував ВАТ «Турбоатом»,  ДП «Електроважмаш» та ДП «Харківський електромеханічний завод», а також відповідні науково-дослідні та проектні інститути. Цей потужний кластер дозволив би утримувати вагому частку закордонних ринків і суттєво посилити експортний потенціал національного машинобудівного комплексу.
Таким чином, уже зараз в Харківському регіоні є всі складові для появи нового науково-промислового кластеру, якій має потенціал для розвитку в національному масштабі. 

Література
1. Структурні трансформації в економіці України: динаміка, суперечності та вплив на економічний розвиток: Наукова доповідь. ДУ "Інститут економіки та прогнозування НАН України" (Київ), 20.11.15 г. 304 с. [Електронний ресурс]. – Режим доступу : https://books.google.com.ua/books?id=F-8ADgAAQBAJ&printsec =frontcover&hl=ru#v=onepage&q&f=false 
2. Національний інституту стратегічних досліджень. Аналітична доповідь до щорічного послання президента України до Верховної ради України (2016). [Електронний ресурс]. – Режим доступу : http:// www.niss.gov.ua
3. Харківська обласна державна адміністрація. Офіційний сайт. [Електронний ресурс]. – Режим доступу : http://kharkivoda.gov.ua/
4. Новицька О.В. Інтелектуалізація економіки як чинник інноваційного розвитку // "Ефективна економіка", 2016. №10. [Електронний ресурс]. – Режим доступу : http://www.economy.nayka.com.ua/?op=1&z=5201 
5. Голиченко О. Национальная инновационная система: от концепции к методологии исследования // Вопросы экономики, 2014, №07. М.: Издательство НП «Редакция журнала «Вопросы экономики»», 2014. – 160 с. С.35-50.
6. Закон України «Про спеціальний режим інвестиційної діяльності на території міста Харкова». [Електронний ресурс]. – Режим доступу :  http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/1714-14
7. Закон України  «Про спеціальний режим інноваційної діяльності технологічних парків». [Електронний ресурс]. – Режим доступу :  http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/991-14

Бестужева С.В., к.е.н., доцент кафедри міжнародної економіки
та менеджменту зовнішньоекономічної діяльності
Харківський національний економічний університет ім. С. Кузнеця

СУЧАСНИЙ СТАН НЕТАРИФНОГО РЕГУЛЮВАННЯ ЯК СКЛАДОВОЇ ЗОВНІШНЬОТОРГОВЕЛЬНОЇ ПОЛІТИКИ УКРАЇНИ

Зовнішня торгівля є однією з пріоритетних сфер міжнародної економічної діяльності України, подальший розвиток якої залежить від ефективності державної політики регулювання.
Основним завданням державного регулювання зовнішньої торгівлі є стимулювання експорту національних виробників, підвищення конкурентоспроможності їх продукції на світових ринках та обмеження імпорту для розширення можливостей національних виробників задовольняти внутрішній попит та конкурувати з іноземними компаніями [1, с. 198].
Нетарифне регулювання в багатьох країнах світу є домінуючою складовою зовнішньоторговельної політики, так як включає сукупність методів і інструментів як стимулювання, так і обмеження експортних та імпортних операцій. 
Необхідність запровадження режиму квотування і ліцензування до окремих груп товарів пов’язана з порушенням рівноваги між обсягами імпорту і власним виробництвом аналогічної продукції, а також значною часткою бартерних операцій, ефективність яких в основному низька. При бартерній формі взаєморозрахунків створюються сприятливі умови для всіляких зловживань. У міру зростання власного виробництва імпортозамінюючих видів продукції імпортні квоти повинні звужуватись, а при досягненні збалансованості між власним виробництвом продукції і внутрішніми потребами в ній – скасовуватись. 
Вирішення питань щодо встановлення режиму ліцензування та квотування експорту та імпорту і визначення списку товарів, які підлягають ліцензуванню або квотуванню, та термінів дії кожного режиму за кожним товаром є компетенцією Верховної Ради України з подання Кабінету Міністрів.
Кожного року в Україні встановлюється перелік товарів, імпорт та експорт яких підлягає ліцензуванню та квотуванню.
28 червня 2015 року набув чинності Закон України «Про ліцензування видів господарської діяльності» № 222-VIII від 2 березня 2015 року [4]. Таким чином, відповідно до ч. 3 ст. 21 цього Закону втратив чинність Закон України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» № 1775-III від 1 червня 2000 року. Новим Законом скасовується ліцензування 26-ти видів господарської діяльності, зокрема ліцензування операцій з металобрухтом, ліцензування діяльності митних брокерів, будівництва об’єктів 1-3 категорій складності, ліцензування торгівлі агрохімією, ветеринарними препаратами, рідким паливом та біогазом, тощо.
Потрібно констатувати, що в Україні не набуло поширення експортне субсидування. Згідно з діючим законодавством, воно надається у вигляді прямих державних субсидій підприємству або галузі промисловості при ефективній результативності експортної діяльності чи реалізації експортних програм. Але незначні, при напруженому фінансовому становищі, експортні субсидії, обґрунтованість яких потребує критичного аналізу в кожному конкретному випадку, здебільшого не дають підстав для віднесення їх до проявів осуджуваної нормами ГАТТ/СОТ недобросовісної конкуренції. І такі положення та заходи слід, безперечно, знати і активніше використовувати у вітчизняній практиці зовнішньоторговельного регулювання.
Не знайшли належного застосування у вітчизняній практиці й технічні норми, стандарти та правила безпеки для захисту внутрішнього ринку від імпорту низькоякісної несертифікованої продукції, що негативно позначається на становищі внутрішніх виробників і споживачів. 15 січня 2015 року Верховна Рада України ухвалила Закон України «Про технічні регламенти та оцінку відповідності» [6] № 1065 від 27 листопада 2014 року), яким встановлено загальні правові й організаційні засади розроблення, прийняття та застосування технічних регламентів і процедур оцінки відповідності, а також здійснення оцінки відповідності. Спрощення експорту товарів з України до ЄС вимагає від України адаптації національного законодавства до ряду європейських нормативних актів. Прийнятий Закон відкриває перед українським виробником можливість проходження в Україні випробувань та отримання сертифікатів, які будуть визнаватися ЄС. Це дозволить зменшити витрати бізнесу, на отримання відповідної документації, проходження процедур сертифікації та оцінки відповідності.
Одним з заходів фінансово-нетарифної політики, який  передбачає просування товару на зовнішній ринок за рахунок зниження експортних цін нижче нормального рівня цін в інших країнах, є демпінг [1, с. 202].
В рамках діяльності Світової організації торгівлі чітко встановлені правила заборони демпінгу у наступних випадках:
1) при заподії шкоди національному виробництву або створенні загрози її заподіяння;
2) при суттєвому гальмуванні створенню та/або розвитку відповідного національного виробництва.
З 1995 року діють три угоди, що разом часто називають «Антидемпінговим кодексом СОТ»: Угода про застосування Статті VI ГАТТ  (про антидемпінг);  Угода про субсидії і компенсаційні заходи; Угода про спеціальні заходи.
Участь у цих угодах є обов’язковою умовою членства у СОТ.
Угода про застосування Статті VI ГАТТ (про антидемпінг) і Угода про субсидії і компенсаційні заходи дозволяють застосування антидемпінгових і компенсаційних мит для захисту вітчизняних виробників. Проте при цьому повинні бути і дотримані дві умови:
1) повинна мати місце несправедлива торгова практика, тобто продаж товарів нижче справедливої ціни, або продаж товарів, відносно яких у країні експорту діють субсидії, заборонені за правилами СОТ, або субсидії, що не заборонені СОТ але до яких країни імпорту можуть застосовувати компенсаційні заходи;
2) в результаті такої «несправедливої практики», повинні мати місце: збитки вітчизняних виробників, негативні торгові ефекти для вітчизняних виробників [2]. 
Членство України у СОТ сприяло зменшенню кількості обмежувальних заходів (антидемпінгових, компенсаційних, спеціальних), що застосовувались до української продукції іноземними країнами, з 40 у 2008 році до 26 станом на 01.05.2015. При цьому значне зменшення застосованих заходів відбулось протягом перших років членства України в СОТ 2008-2010 рр. (з 40 до 30). На теперішній час Україна є учасником антидемпінгових розслідувань з як експорту, так і з імпорту товарів(табл. 1) 
Таблиця 1
Участь України у антидемпінгових розслідуваннях (розроблено автором на основі даних [2])
Назва товару	Діючі заходи	Дата застосування заходів	Дата продовження заходів	Дата скасування заходів	
1	2	3	4	5	
З ініціативи країн імпортерів української продукції 	
США	
Карбамід сухий	68,26%	07/1987	12/2011	12/2016	
Феросилікомарганець	163%	07/1994	11/2012	11/2017	
Нітрат амонію	156%	09/2001	05/2013	05/2018	
Арматура	41,69%	09/2001	07/2013	07/2018	
Прокат гарячекатаний плоский в рулонах 	90,33%	11/2001	02/2012	02/2019	
Продовження таблиці 1
1	2	3	4	5	
Прокат вуглецевий гарячекатаний плоский не в рулонах 	Маржа:МК «Азовсталь» – 81,43%;МК ім. Ілліча – 155%; інші – 237,91%	10/1997	10/2009	11/2014	
Сталеві труби 	Остаточна маржа – 7,47%	10.07.2014	-	10.07.2017	
Мексика	
Гарячекатаний прокат у рулонах 	25%	03/2000	03/2006
03/2011	01/2016	
Канада	
Гарячекатаний прокат плоский з вуглецю в рулонах 	77%	07/2015	10/2015	-	
З ініціативи України	
Китай	
Труби безшовні нержавіючі 	41,07%	11/2014	-	11/2019	
Російська федерація	
Стрілочні переводи 	59,4%	07/2002	11/2014	11/2019	
Киргизька республіка	
Електричні лампи розжарювання загального призначення 	25,73%	06/2015	-	06/2020	

Отже, проведений аналіз діючої системи нетарифного регулювання зовнішньої торгівлі України дозволяє зробити висновки щодо відсутності інструментів стимулювання експорту національних суб’єктів господарювання та недостатність використання інструментів прихованого протекціонізму для оптимізації структури імпорту та ефективної реалізації стратегії імпортозаміщення.

Список використаної літератури
1.	Бестужева С. В. Міжнародна економічна діяльність України : навчальний посіб. / С. В. Бестужева. – Х.: Вид. ХНЕУ ім. С. Кузнеця, 2016. – 272 с. 
2.	Офіційний сайт Світової організації торгівлі [Електронний ресурс] // Режим доступу: http://wto.org/
3.	Офіційний сайт Державної фіскальної служби України / Новини:[Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://sfs.gov.ua/media-tsentr/novini/185795.html
4.	Про заходи щодо стабілізації платіжного балансу України відповідно до статті ХІІ Генеральної угоди з тарифів та торгівлі 1994 року : Закон України від 28.12.2014 р. № 73-VIII[Електронний ресурс] / Верховна Рада України. – Режим доступу: http://zakon.rada.gov.ua/cgi-bin/laws/main.cgi?nreg=991-14.
5.	Про ліцензування видів господарської діяльності : Закон України № 222-VIII від 2 березня 2015 року [Електронний ресурс] / Верховна Рада України. – Режим доступу: http://zakon.rada.gov.ua/cgi-bin/laws/main.cgi?nreg=991-14.
6.	Про технічні регламенти та оцінку відповідності : Закон України № 1065 від 27 листопада 2014 року [Електронний ресурс] / Верховна Рада України. – Режим доступу: http://zakon.rada.gov.ua/cgi-bin/laws/main.cgi?nreg=991-14.

Бігдан І.А., к.е.н., доцент
Лачкова Л.І., к.е.н., доцент
Харківський державний університет харчування та торгівлі

ПИТАННЯ АНТИКРИЗОВОГО ФІНАНСОВОГО УПРАВЛІННЯ ПІДПРИЄМСТВАМИ ТОРГІВЛІ

Глибока затяжна фінансова криза в країні є суттєвим дестабілізуючим чинником сучасного економічного розвитку українських підприємств. За даними Державної служби статистики України [1], у 2015 році із загальної кількості великих та середніх підприємств України 26,3% підприємств були збитковими. У січні-вересні 2016 року показник становив 32,8%. Протягом останніх років основними сферами збиткової виробничої діяльності залишаються промисловість (34,3%), будівництво (33,6%), транспорт, складське господарство (40,4%). Підприємства торгівлі, попри зростання ділової активності на ринку на 4,3%, збереженні достатньо високої частки в обсязі реалізації продукції, товарів, послуг (у 2015 році -37,9%), також відчувають на собі вплив нестабільного зовнішнього середовища. Так, у 2015 році кількість збиткових підприємств торгівлі складала 23,9% від їх загальної кількості, а за 9 місяців 2016 року їх частка досягла 26,9%.
Збитковість торговельних підприємств призводить до подальшої втрати власних фінансових джерел, залучення додаткових зовнішніх ресурсів, посилення фінансових ризиків втрати фінансової рівноваги і, в кінцевому підсумку, до критичного рівня фінансової небезпеки підприємств. Дисбаланс між фінансовими потребами підприємств та наявними фінансовими ресурсами є свідченням наявної фінансової кризи. Подолання фінансової кризи, попередження загроз фінансовому розвитку підприємств, мінімізація негативних наслідків фінансової кризи потребують створення ефективної системи антикризового управління.
Антикризове управління є складовою управління фінансами торговельних підприємств і розглядається в рамках функцій фінансового менеджменту як спеціальної сфери управління. Вивчення економічної літератури показало неоднозначність підходів науковців до змісту поняття «антикризове фінансове управління». Під антикризовим управлінням розуміють: 1) управління підприємством в умовах загальної кризи економіки; 2) управління підприємством, що потрапило в кризову ситуацію, 3) управління підприємством на порозі банкрутства; 4) управління підприємством в період банкрутства [2,с. 5]; 5) постійно діючий процес виявлення кризових явищ, розробки програми виходу із кризи, яка реалізується протягом усього періоду функціонування господарюючого суб’єкта [3, с. 282]; 6) систему принципів та методів розробки й реалізації комплексу спеціальних управлінських рішень, спрямованих на попередження та подолання фінансових криз підприємства, а також мінімізацію їх негативних фінансових наслідків [4, с. 652]; 7) цілеспрямовану систему управління, що передбачає постійну реалізацію превентивних заходів, механізму аналізу, оцінки та подолання негативних явищ, що впливають на підприємство та несуть загрозу для його подальшого безперебійного функціонування з метою покращення конкурентних переваг [2, с. 8]; постійно організоване спеціальне управління, в основу якого покладена система методів і принципів розробки та реалізації специфічних управлінських рішень, що приймаються відокремленим суб’єктом в умовах суттєвих ресурсних й часових обмежень, підвищеного ризику, фінансових та інтелектуальних витрат для відновлення стійкого економічного розвитку підприємства і недопущення його ліквідації як суб’єкта господарювання[2, с.10]; систему принципів та методів управління фінансами підприємства, спрямовану на проведення діагностики загрози банкрутства в разі настання виведення підприємства з кризи та її подолання з метою забезпечення безперервної діяльності підприємства на всіх стадіях його розвитку [5, с. 91].
На наш погляд, перші чотири підходи визначають антикризове фінансове управління як складову управління підприємством на різних етапах розвитку фінансової кризи – настання, поглиблення, подолання /неспроможності подолання. Підхід львівських вчених до антикризового управління як постійно діючого процесу виявлення кризових явищ логічний з точки зору практичної діяльності фінансових менеджерів щодо запобігання та подолання криз. Цілком виправданою є позиція авторів щодо розуміння антикризового фінансового управління як системи, цілісність якої забезпечується єдністю сукупності елементів –  механізму системи (цілі, завдання, функції, принципи, методи, важелі, інструменти антикризового управління, його забезпечення). 
Неоднозначність підходів до трактування поняття «антикризове фінансове управління» визначає і багатоваріантність змісту мети та завдань управління фінансовою кризою. Головною метою антикризового фінансового управління, на думку окремих вчених, є забезпечення міцного положення на ринку і стабільно стійких фінансів підприємства при будь-яких економічних, політичних, соціальних катаклізмах [3, с.282]. Відновлення фінансової рівноваги підприємства та мінімізація втрат його ринкової вартості внаслідок фінансових криз визначена в якості головної мети провідним вченим в галузі фінансового менеджменту І.А. Бланком [4, с. 653]. Деякі науковці стверджують, що головна мета антикризового фінансового управління полягає у встановленні управління, яке здатне  передбачати, попередити, подолати та знизити ймовірність виникнення фінансової кризи і одночасно утримувати фінансову стійкість та стабільний розвиток підприємства [6].
Для досягнення мети в рамках антикризового фінансового управління керівництво торговельних підприємств повинно чітко означити комплекс завдань, зокрема, своєчасне діагностування передкризового фінансового стану підприємства, усунення неплатоспроможності, відновлення фінансової стабільності, запобігання банкрутству й ліквідації підприємства, мінімізації негативних наслідків фінансової кризи. Перелік завдань антикризового фінансового управління формулюється в залежності від стадії фінансової кризи, її масштабів, ступеню впливу на фінансову діяльність. Так, постановка завдання своєчасної нейтралізації загроз шляхом діагностування здійснюється з метою запобігання будь-якій фінансовій кризі. На початковій стадії розгортання легкої структурної та системної глибокої кризи окрім завдань усунення неплатоспроможності, відновлення фінансової стабільності важливим є розробка заходів щодо мінімізації фінансових ризиків. В процесі розгортання системної глибокої або катастрофічної кризи важливим управлінським завданням є запобігання банкрутству й ліквідації підприємства.
Особливостями сучасного антикризового фінансового управління підприємств торгівлі є мінімізація державного впливу, оперативність, жорстке ресурсне обмеження, м’яке часове обмеження, висока потенційна результативність, широта антикризового інструментарію (від внутрішніх заходів до реорганізаційних процедур та продажу підприємства). Ці особливості обумовлені функціями та спеціалізацією торговельної галузі, тривалістю виробничого та фінансового циклу, високою залежністю фінансів від стану фінансів постачальників товарів, купівельної спроможності населення тощо.
Важливим чинником, що зумовлює фінансову кризу на підприємстві, є низька якість фінансового менеджменту, або його відсутність. На багатьох підприємствах торгівлі відсутня або недосконала система раннього запобігання фінансовій кризі. В більшості випадків це стосується малих підприємств торгівлі, частка яких у загальній кількості торговельних підприємств у 2015 році складала 97,0 %, з них мікропідприємств – 88,8 %. Відсутність окремих фінансових підрозділів або посади фінансового менеджера, неможливість  бухгалтерської служби чи бухгалтера реалізовувати завдання фінансового менеджменту через великий обсяг виконуваних професійних робіт є об’єктивною причиною слабкої системи управління підприємствами, і, зокрема, антикризового. Разом з тим, керівництво підприємств повинно усвідомлювати наслідки кризових ситуацій і докорінно зміни стиль управління, розробити механізм фінансового управління, функціонування якого дозволить своєчасно попереджати фінансову кризу та долати її наслідки.
В умовах високого рівня невизначеності зовнішнього середовища доцільно запровадження превентивного антикризового фінансового управління торговельними підприємствами, яке дозволяє здійснювати процедури, пов’язані з  ідентифікацією причино-наслідкового ланцюга виникнення фінансової кризи, створенням сигнальної системи, що дозволяє стежити за фінансовим станом підприємств в режимі реального часу, реагувати на виникнення загроз, розробити комплекс заходів, спрямованих на нейтралізацію загрози фінансової кризи  та здійснювати контроль за їх реалізацією.

Список використаних джерел
1. Державна служба статистики України. Статистична інформація. Діяльність підприємств – Електронний ресурс. – Режим доступу : http://www.ukrstat.gov.ua/.
2. Ткаченко А.М., Мельничук А.К. Антикризове управління підприємством, 2013, с. 1-11. – Електронний ресурс. – Режим доступу : http://www.zgia.zp.ua/gazeta/evzdia_5_005.pdf
3. Фінансовий менеджмент : підручник / В.П. Мартиненко, Н.І. Климаш, К.В. Багацька, І.В. Дем’яненко [та ін.]за заг. ред. Т.А. Говорушко. – Львів «Магнолія 2006», 2014. – 344 с.
4. Бланк І.О. Фінансовий менеджмент: Навчальний посібник. – К.: Ельга, 2008. – 724с.
5. Біломістна І.І., Біломістний О.М., Крамська М.С. Антикризове фінансове управління підприємством в сучасних умовах господарювання, 2013. – С. 90-96. – Електронний ресурс. – Режим доступу : http://dspace.khibs.edu.ua/jspui/bitstream/123456789 /145/1/antikriz.pdf 
6. Шевцова О.Й. Основи антикризового фінансового управління : Електронне фахове видання «Ефективна економіка», 2013. – № 4. – Електронний ресурс. – Режим доступу: http://www.economy.nayka.com.ua/?op=1&z=1773

Бондаренко І.М., к.ю.н., доцент кафедри фінансового права
Національний університет «Юридична академія України
імені Ярослава Мудрого»

АКТУАЛЬНІ ПРОБЛЕМИ ФІНАНСУВАННЯ БЮДЖЕТУ

Бюджетний Кодекс України дає перелік джерел фінансування бюджету, серед яких законодавець виділяє наступні:
– кошти від державних (місцевих) внутрішніх та зовнішніх запозичань;
– кошти від приватизації державного майна (включаючи інші надходження, безпосередньо пов’язані з процесом приватизації);
– повернення бюджетних коштів з депозитів, надходження внаслідок продажу або пред’явлення цінних паперів;
– вільний залишок бюджетних коштів з дотриманням умов Кодексу.
Проблемам фінансування бюджету, його теоретико-методологічним засадам приділяється велика увага вітчизняних та зарубіжних вчених як економістів, так і правників, бо ці проблеми є міжгалузевими. Традиційно, кожна розвинута демократія, передусім із фінансової точки зору, ставить на меті повільне та поступове: рік за роком, збільшення розміру валового внутрішнього продукту (ВВП), що є запорукою розвитку самої країни та підвищення добробуту населення. У той самий час, через складні механізми фінансів цей масив валового внутрішнього продукту у грошовому еквіваленті нібито повертається населенню у вигляді благ та підвищення рівня життя. Саме цей прогнозований ріст ВВП і закладений у бюджеті через інститут дефіциту бюджету. При цьому в умовах економічної кризи розширення фінансових можливостей ринку за рахунок використання спеціального кредитного інструментарію є альтернативним методом фінансування потреб бюджету. Потреба в державному кредиті зумовлена тим, що держава у своїй діяльності здебільшого виходить із меж фіскальних можливостей, забезпечуваних податками.
Значення державного кредитного господарства та подальшого його розвитку, як стверджують ряд вітчизняних вчених, може бути як позитивне, так і негативне. Загалом вчені підтримують тезу про ефективність запозичень, але із інвестиційною метою. При цьому важливо відмітити, що державний кредит є головним джерелом економічного прогресу за умови мудрої передбачуваності країни-позичальника. В умовах українського сьогодення такий підхід є вкрай доцільним для уряду. Бо наданню зовнішніх запозичень від фінансових організацій передують експертні аналітичні дії спеціальних органів останніх, які виробляють чіткі рекомендації уряду України, що повинні бути імплементовані у законодавство України ще до надання кредитів, це є вкрай позитивним.
Варто зазначити, що перелік джерел формування спеціального фонду Державного бюджету України в частині фінансування не є вичерпаним та поряд із кредитами (позиками), що залучаються державою від іноземних держав, міжнародних фінансових організацій і банків для реалізації інвестиційних проектів, законодавець дозволяє використовувати інші надходження. При цьому законодавець встановлює жорстку заборону, що джерелом фінансування бюджету не можуть бути емісійні кошти Національного банку України.
Проведений аналіз дозволяє зробити висновок, що кредитна політика потребує істотного реформування. Насамперед, потрібне чітке встановлення алгоритмів залучення коштів, що має на меті запобігання корупції у цій сфері, особливо у питанні надання державних (місцевих) гарантій, бо кінцевим боржником є кожний громадянин України. Потрібно розробити довгострокову кредитну та боргову політику країни, залучивши до цих процесів світову наукову еліту.

Измайлович С.В., к. э. н, доцент
Полоцкий государственный университет

ИННОВАЦИОННЫЕ ПОДХОДЫ К УПРАВЛЕНИЮ РЕСУРСАМИ И РИСКАМИ БАНКА

Управление ресурсной базой банковских учреждений является необходимым условием удовлетворения спроса экономики на банковские кредиты, развития финансового рынка и успешного социально-экономического развития национальной экономики. В современных условиях актуальное значение для решения вопросов по управлению ресурсами банка приобретают инструменты финансового инжиниринга, посредством которых формируются инновационные инструменты управления в виде новых финансовых технологий, инструментов и процессов.
Существует необходимость поиска методов и технологий управления ресурсной базой коммерческих банков Республики Беларусь на основе адаптации зарубежного опыта использования прогрессивных финансовых инструментов к национальным условиям банковской деятельности. Выбранная тематика является высоко актуальной, поскольку в конечном итоге способствует социальному и финансово-экономическому развитию страны, повышению финансовой грамотности банковских специалистов и населения, содействует формированию инновационных подходов в финансовой сфере.
Банковские ресурсы – это совокупность денежных средств и имущества банка, используемых им для осуществления своей деятельности и образуемых за счет собственных, привлеченных и заемных источников. Источники формирования ресурсов банка делят на: собственные (фонды банка, нераспределенная прибыль); привлеченные (депозитного и недепозитного характера); заемные (межбанковские кредиты и депозиты). Состав и структура банковских пассивов оказывают непосредственное влияние на масштабы кредитных и других активных операций банков, а также на объемы доходов, полученных за счет их проведения. Состав и структура банковских ресурсов влияют на ликвидность кредитной организации.
В наиболее обобщенном виде финансовый инжиниринг представляет собой многогранный процесс с набором различных инструментов для решения множества задач, так или иначе связанных с целями привлечения и вложения денежного капитала [1, с.23]. При рассмотрении дефиниций ведущих специалистов финансового инжиниринга нами выделено определение, которое многими исследователями считается классическим. Это определение финансового инжиниринга, предложенное Дж. Финнерти, который определил финансовый инжиниринг как «проектирование, разработку и реализацию инновационных финансовых инструментов и процессов, а также творческий поиск новых подходов к решению проблем в области финансов» [2]. Фундаментальность данного определения заключается в том, что оно емко и в то же время достаточно полно описывает сущность финансового инжиниринга как экономической категории.
Однако, финансовый инжиниринг в банковской сфере, по нашему мнению, следует рассматривать как создание инновационных банковских продуктов и услуг для перераспределения финансовых ресурсов, рисков, ликвидности, доходности и информации в соответствии с собственными интересами и специфическими потребностями контрагентов в условиях динамичных изменений в макро- и микроэкономической среде.
Практическое применение финансового инжиниринга оказывает существенное влияние на качество и уровень финансово-экономического развития страны, в том числе банковского сектора.
Несмотря на положительную динамику изменения ресурсной базы многих банков в республике следует отметить, что на протяжении нескольких лет, существует множество общих и типичных для банковской сферы проблем формирования ресурсов: неизменная динамика величины уставного фонда; сравнительно невысокие достижения в области привлечения ресурсов на международных рынках капитала; неустойчивое финансовое состояние отдельных организаций, пользующихся кредитной поддержкой банка в рамках принимаемых органами государственного управления решений; рост объемов инвестиционного кредитования; низкий уровень экономической эффективности значительной части обслуживаемых юридических лиц.
Кратко охарактеризуем структурированные продукты, используемые для повышения ресурсной базы банковских учреждений. Структурированные продукты явились результатом финансовой инженерии, инструменты которой активно используются на мировых рынках. Они разработаны в целях получения новых способов управления рисками и доходностью на фондовом рынке. По существу это продукты, которые комбинируют в себе депозит и инвестицию, где доходность зависит от рыночной оценки базовых активов. Типичный финансовый инструмент, который может быть связан с депозитами, включает в себя рыночные индексы, акции, ставки процента, финансовые инструменты, приносящие фиксированный доход, валюту или их комбинацию.
Структурированные депозиты имеют некоторые важные характеристики, которые отличают их от традиционных депозитов. В случае обычных срочных депозитов, доходность и срочность – фиксированы. С другой стороны, структурированные депозиты могут иметь различные доходности, и в некоторых случаях, различную срочность. Для удовлетворения этих двух фундаментальных условий производится разделение первоначально размещенных средств на две части, которые и будут генерировать постоянный (стабильный) и переменный денежный поток.
Применение инструментов финансового инжиниринга как нового направления в управлении ресурсами и рисками банка достаточно значима в банковской деятельности, поскольку это источник финансовых нововведений, которые дают возможность участникам финансового рынка эффективнее реагировать на перемены, приспосабливая для этих целей уже существующие или разрабатываемые новые финансовые инструменты и операционные схемы.
Кроме этого, применение инструментов финансового инжиниринга повышает финансовую грамотность как банковских работников, так и населения, поскольку позволяет использовать новые прогрессивные финансовые продукты и эффективные инструменты управления ими. Расширение ресурсной базы коммерческих банков позволит поддерживать финансовую стабильность в Республике Беларусь и интеграцию национального банковского сектора в мировую финансовую систему.

Список использованных источников
1	Галиц Лоуренс Финансовая инженерия: инструменты и способы управления финансовым риском. - М.: ТВП, 1998. – 600 с.
2	Robert W. Kolb, James A. Overdahl. Financial derivatives. - Wiley, New York, 2003. - p.2.

Слатвінський М.А., к е.н., доцент
Уманський державний педагогічний університет імені Павла Тичини

ПРОБЛЕМИ ФІНАНСУВАННЯ ІННОВАЦІЙНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ ПІДПРИЄМСТВ В ЦІЛЯХ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ЇХ ЕКОНОМІЧНОЇ БЕЗПЕКИ

Інноваційна діяльність промислових підприємств в Україні характеризується низькими показниками, всупереч закономірностям розвитку світової економіки, які зумовлюють зростання інноваційної активності.
Останні роки, що супроводжуються суспільно-політичною кризою, відзначаються як незначними коливаннями обсягів промислового виробництва, так і часткою інноваційно активних підприємств. Так, частка підприємств, що займались інноваційною діяльністю, у 2011 р. становила 16,2 %, 2012 р. – 17,4 %, 2013 р. – 16,8 %, 2014 р. –16,1 %, 2015 р. – 17,3 % [1]. Проте, головне – рівень інноваційної активності залишається низьким (в економічно розвинених країнах частка інноваційно активних підприємств знаходиться на рівні 60-70 %).
Масштаби і темпи технічного переозброєння виробництва в цілому визначаються інвестиційними можливостями економіки, тоді як її стан в Україні не дозволяє активізувати інноваційну діяльність через недостачу власних коштів у підприємств – основного джерела інвестицій в технологічне переозброєння (частка власних коштів інноваційно активних підприємств в загальних витратах на інновації складає 85 % у 2015 р.), незначного рівня фінансової підтримки держави (0,7 % витрат на інновації припадає на кошти державного бюджету у 2015 р.) [1], високу вартість самих інновацій. Низький рівень залучення кредитних коштів (0,8 % в 2015 р., тоді як в 2014 р. було 7,3 %) [1] пояснюється, перш за все, високими процентними ставками і небажанням кредитних організацій здійснювати довгострокове кредитування підприємств. Іноземні інвестиції для фінансування інноваційної діяльності також широко не застосовуються (1,8 % в 2015 р., тоді як в 2010 р. – 30 %) [1].
Негативно впливають також на розвиток інноваційної діяльності ризиковий характер і тривалість термінів окупності нововведень, недостатньо розвинена інноваційна інфраструктура і низький рівень маркетингу.
Збільшення інвестицій в інноваційну діяльність на промислових підприємствах буде реальним тільки в результаті вдосконалення інформаційної системи в Україні та ефективного використання наявної науково-технічної інформації. Для вирішення цих питань доцільно створити на підприємствах інноваційні служби, які будуть працювати в галузі інформатики та патентно-ліцензійної діяльності. Це дозволить підприємствам здійснювати комплексний моніторинг існуючих технологічних проблем, отримувати інформацію про наявні науково-технічні розробки, кон’юнктуру і тенденції ринку інновацій. Для їх методичного та інформаційного забезпечення на державному рівні має бути постійно діюча і чітко регламентована система моніторингу і прогнозування інноваційного потенціалу, а також потреб і можливостей економіки в його освоєнні.
Створення системи моніторингу інновацій дозволить підприємствам, галузям, регіонам і державі в цілому аналізувати і оновлювати науково-технічну інформацію, формувати вибірки за різними показниками, пов’язаними з нововведеннями, проводити порівняльну оцінку якісних і кількісних характеристик інноваційних проектів, відбирати найбільш ефективні та перспективні технології. Банк даних цієї системи повинен також містити інформацію про обсяги прогнозованих інвестицій на виконання інноваційних проектів в цілому і на поточний рік, очікуваний приріст обсягів промислового виробництва від реалізації нововведень. Аналіз розподілу інвестицій за інноваційними проектами повинен містити: оцінку рівня інвестиційних витрат на одиницю технологічної потужності і питомих інвестицій в основні виробничі фонди; ранжування проектів за величиною питомих інвестицій; оцінку ступеня готовності науково-технічної бази для організації виробництва і випуску продукції; обсяги фінансування підприємств, що реалізують інновації. Система моніторингу інновацій дозволить отримати оцінку інвестиційної привабливості інноваційних  проектів, ефект економії ресурсів від впровадження нових розробок і видати пропозиції про джерела фінансування.
В рамках загальної державної стратегії економічної безпеки моніторинг і прогнозування інновацій та можливостей їх інвестиційного забезпечення дозволять виявити першочергові та перспективні завдання використання інноваційного потенціалу підприємств, галузей, регіонів і держави в цілому.
Таким чином, з метою вирішення проблем фінансування інноваційної діяльності, інноваційна політика держави повинна здійснюватися відповідно до цілей державної стратегії економічної безпеки, для чого необхідне:
•	коригування державних пріоритетів щодо фундаментальних та прикладних досліджень; 
•	формування переліку критичних технологій загальнодержавного рівня, що складають основу технологічного переозброєння промислового виробництва;
•	реструктуризація інноваційної інфраструктури, включаючи систему інформаційного забезпечення, фінансово-економічну систему, механізми виробничо-технологічної підтримки просування перспективних розробок у виробництво, систему підготовки та перепідготовки кадрів;
•	вдосконалення системи оцінки та конкурсного відбору науково-технічних та інноваційних програм і проектів, спрямованих на підвищення ефективності виробництва і випуск конкурентоспроможної наукомісткої продукції.
Відповідно до вище наведених вимог мають бути визначені першочергові заходи державної підтримки технологічного переозброєння галузей промисловості на основі розвитку високотехнологічних виробництв, які забезпечують випуск конкурентоспроможної наукомісткої продукції.
Основними напрямами забезпечення інноваційного розвитку економіки, які дозволять привабити інвестиції не тільки від власників підприємств, але й від сторонніх інвесторів, можна визначити наступні:
1. Забезпечення необхідної динаміки оновлення технологій. Недостатнє фінансування на етапі дослідно-конструкторських робіт і проектування, відсутність у підприємств коштів на освоєння нового виробництва, а також нерозвиненість інноваційної інфраструктури обумовлюють низькі темпи оновлення технологій.
2.	Забезпечення гнучкості виробництва. Завоювання та утримання конкурентних позицій на ринку підприємствами залежить на даний час від їх здатності до швидкого оновлення номенклатури продукції, що можливо вирішити декількома шляхами: розробкою і освоєнням багатофункціонального легко адаптовуваного обладнання, розробкою і широким використанням багатоцільових обробних центрів, впровадженням модульних технологій.
3.	Збільшення у промисловому виробництві частки продукції високого ступеня переробки. Одним з основних завдань економічної політики є структурна перебудова економіки та подолання її сировинної орієнтації, через що особливого значення набуває освоєння новітніх технологій глибокої переробки сировини та її готовності для подальшої переробки.
4.	Ресурсозбереження. Оскільки цілий ряд традиційний джерел сировини, особливо у важкій промисловості, стає мало- або недоступними, а постачання енергоресурсів носить політично забарвлений характер, актуальності набуває переорієнтація виробництв на нові види або джерела сировини, а також використання та розвиток технологій ресурсо- та енергозбереження. Ресурсозберігаюча ефективність стає головним критерієм вибору пріоритетів технологічного переозброєння на основі високих технологій.
Перераховані пріоритети реалізації інноваційної політики забезпечать поточні та перспективні потреби галузей промисловості і дозволять реалізувати державну стратегію економічної безпеки.
Відповідно до наданих пропозицій та сформульованих висновків державна стратегія економічної безпеки повинна містити конкретні пріоритети інвестиційної та інноваційної політики і відповідні заходи державної економічної політики. Останні повинні передбачати подолання ресурсних обмежень і посилення конкурентних позицій вітчизняних підприємств на внутрішньому та зовнішньому ринках за рахунок інвестування в ефективне наукомістке виробництво.
Для цього, поруч із інструментами фінансово-бюджетної політики необхідне використання ринкових механізмів залучення приватних інвестицій. Зокрема, існує потреба в переосмисленні концептуальних засад правової охорони інвестицій та об’єктів інтелектуальної власності, залучення їх в господарський оборот та використання фінансових ресурсів з дотриманням балансу інтересів всіх учасників цих правовідносин. Це дозволить сконцентрувати науково-технічні, фінансові та матеріальні ресурси на пріоритетних з точки зору отримання максимального економічного ефекту напрямках інноваційного розвитку та створить сприятливі умови для технологічного переозброєння виробництва. 

Список використаних джерел
1. Наукова та інноваційна діяльність в Україні [Текст]: [стат. збірник/ відп. за випуск О. О. Кармазіна]. – К. : Держстат України, 2016. – 257 с.

Фадєєва Г.М., к.е.н, доцент кафедри менеджменту та оподаткування
Національний технічний університет «ХПІ»

ЗАСТОСУВАННЯ ПОДАТКОВОЇ ЗНИЖКИ З ПОДАТКУ НА ДОХОДИ ФІЗИЧНИХ ОСІБ: НОВАЦІЇ ЗАКОНОДАВСТВА

Дослідження правових засад застосування податкової знижки з податку на доходи фізичних осіб є важливим, оскільки в період реформування податкової системи основними завданнями є реалізація принципу соціальної справедливості, зниження податкового навантаження на фізичних осіб, декларування доходів фізичними особами. Актуальним і цікавим для дослідження є те, що податкова знижка в механізмі податку на доходи фізичних осіб відіграє особливу роль, вона виконує низку завдань. Вона зменшує податковий тягар на фізичних осіб; є механізмом, завдяки якому кошти фізичних осіб вкладаються в освіту, медицину, благодійність, страхування тощо. Тобто, фізичні особи, вкладаючи кошти, допомагають державі у реалізації її завдань.
Питання підстав і порядку отримання податкової знижки з податку на доходи фізичних осіб досліджували такі науковці як О. М. Десятнюк, М. П. Кучерявенко, М. С. Онуфрик, О. В. Покотаєва, А. М. Соколовська та інші.
Мета дослідження полягає у визначенні підстав надання та порядку отримання податкової знижки з податку на доходи фізичних осіб на основі аналізу змін нормативно-правових актів.
Конституційний обов’язок кожного громадянина України – сплачувати податки. Втім, Податковим кодексом України (далі – ПКУ) передбачена і податкова знижка для фізичних осіб. Так, фізичні особи можуть повернути частину податків, що були сплачені із заробітної плати завдяки реалізації права на отримання податкової знижки, яке визначено у статті 166 ПКУ. Згідно із цією статтею, платники податку на доходи фізичних осіб мають право на податкову знижку за наслідками звітного року.
Проте, не кожна фізична особа має право на відповідну пільгу, оскільки таким правом може скористатися лише платник податку, який є резидентом України і має реєстраційний номер облікової картки платника податку, а також такою особою може бути резидент – фізична особа, яка через свої релігійні переконання відмовилася від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомила про це відповідний орган державної фіскальної служби і має про це відмітку в паспорті.
Певним обмеженням для фізичних осіб і одночасно підставою для нарахування податкової знижки є те, що вона може застосовуватися виключно до доходу одержаного протягом року у вигляді заробітної плати. При цьому загальна сума нарахованої податкової знижки не може перевищувати суми загального оподаткованого доходу платника податку, одержаного протягом звітного року як заробітна плата.
Наступною підставою для отримання податкової знижки є зазначення конкретних сум витрат у річній податковій декларації (п. 46.1 статті 46 ПКУ) [1].
До податкової знижки включаються фактично здійснені протягом звітного податкового року платником податку витрати, підтверджені відповідними платіжними та розрахунковими документами, зокрема квитанціями, фіскальними або товарними чеками, прибутковими касовими ордерами, копіями договорів, що ідентифікують продавця товарів (робіт, послуг) і їх покупця (отримувача). У зазначених документах обов’язково повинно бути відображено вартість таких товарів (робіт, послуг) і строк їх продажу (виконання, надання) відповідно до підпункту 166.2.1 пункту 166.2 статті 166 ПКУ [1].
Наступною умовою та підставою отримання податкової знижки є те, що витрати повинні бути здійсненними у звітному податковому році. Проте не є зрозумілим поняття фактично здійсненні витрати протягом звітного податкового року. Оскільки платник податку може здійснити витрати у звітному році, проте ці витрати будуть покривати, наприклад, декілька років. Як виходить у випадку із навчанням, коли оплачують навчання на декілька років вперед.
Проаналізуємо зміни, які відбулися у податковому законодавстві [2] стосовно податкової знижки за навчання (табл.1).

Таблиця 1
Зміни у ПКУ стосовно податкової знижки [1, 2]
Норма, стаття, пункт ПКУ	2016 рік	2017 рік	
1	2	3	
пп. 166.3.3 ПКУ	<...> суму коштів, сплачених платником податку на користь закладів освіти для компенсації вартості здобуття середньої професійної або вищої освіти такого платника податку та/або члена його сім’ї першого ступеня споріднення.	<...> суму коштів, сплачених платником податку на користь вітчизняних вищих та професійно-технічних навчальних закладів для компенсації вартості здобуття середньої професійної або вищої освіти такого платника податку та/або члена його сім’ї першого ступеня споріднення.	
Пп. 166.3.3 ПКУ	<...> сума витрат, дозволена до включення до податкової знижки, не може перевищувати суми місячного прожиткового мінімуму, діючого для працездатної особи на 1 січня звітного податкового року, помноженого на 1,4 та округленого до найближчих 10 грн.	починаючи з 2017 року всі обмеження щодо розміру витрат скасовано.

Продовження таблиці 1
1	2	3	
п.п. 166.3.4 ПКУ	до складу податкової знижки за 2016 рік включаються кошти, сплачені платником податків закладу освіти як компенсація вартості одержання середньої професійної або вищої освіти самим платником та/або членом його родини першого ступеня споріднення, який не одержує зарплату або дохід від провадження підприємницької діяльності.	починаючи з 2017 року для отримання податкової знижки у разі оплати вартості навчання членів сім’ї першого ступеня споріднення не обов’язково, щоб такий член сім’ї не одержував заробітну плату, тобто такий член сім’ї може бути працевлаштованим, отримувати зарплату, а особа, яка оплачує на його користь вартість навчання, може включити витрати до податкової знижки.	
165.1.21 ПКУ	<...> сума, сплачена роботодавцем на користь вітчизняних вищих та професійно-технічних навчальних закладів за фізичну особу, …, незалежно від того, чи перебуває ця особа у трудових відносинах з роботодавцем, але за умови, що вона уклала з ним письмовий договір (контракт) про взяті зобов’язання з відпрацювання у такого роботодавця після закінчення вищого та/або професійно-технічного навчального закладу і отримання спеціальності (кваліфікації) не менше ніж три роки.	вимогу щодо обов’язкового укладення договору про трирічне відпрацювання для неоподаткування ПДФО відтепер скасовано	

В оновленій редакції п.п.166.3.3 ПКУ визначено, що дозволяється включати до податкової знижки витрати у вигляді суми коштів, сплачених платником податку на користь вітчизняних вищих і професійно-технічних навчальних закладів (раніше у нормі було зазначено «на користь закладів освіти»).
Протягом 2017 року до складу податкової знижки за 2016 рік включаються кошти, сплачені платником податків закладу освіти як компенсація вартості одержання середньої професійної або вищої освіти самим платником та/або членом його родини першого ступеня споріднення, який не одержує зарплату або дохід від провадження підприємницької діяльності. З метою оподаткування до членів родини першого ступеня споріднення платника податків належать тільки його батьки, чоловік або дружина, діти (у т. ч. усиновлені) (пп. 14.1.263 ПКУ) [1].
Для цього виду витрат також передбачено обмеження:
1. Послуги навчання повинні надаватися тільки вітчизняними закладами освіти (незалежно від форми власності).
2. Сума коштів не повинна перевищувати граничної величини в розрахунку на кожний повний або неповний місяць навчання (у 2016 р. – це 1930,00 грн (1378,00 грн х 1,4). Витрати на навчання, що перевищують установлену межу, не включаються до складу податкової знижки. З 01.01.2017 всі обмеження щодо розміру витрат скасовані.
3. До податкової знижки входить тільки плата за професійно-технічну та вищу освіту. Тобто оплата додаткових послуг навчального закладу (наприклад, підготовчих курсів, додаткових освітніх курсів, додаткового навчання на військовій кафедрі) не враховується.
4. До податкової знижки слід включати суму витрат (частину) у розрахунку за кожний повний або неповний місяць навчання звітного року (пп. 14.1.170 ПКУ). Тобто якщо оплата за I семестр, що складається з 6 місяців (4 місяці поточного (звітного) року та 2 місяці наступного за звітним року), здійснюється одним платіжним документом, до податкової знижки слід включати тільки витрати за 4 місяці навчання у звітному році. Решта суми, сплаченої згідно з платіжним документом (за 2 місяці семестру), може бути включена платником податків до податкової знижки при реалізації його права на знижку в наступному році разом із платою за II семестр і за частину наступного I семестру.
З 2017 року для отримання податкової знижки у разі оплати вартості навчання членів сім’ї першого ступеня споріднення не обов’язково, щоб такий член сім’ї не одержував заробітної плати, тобто такий член сім’ї може бути працевлаштованим, отримувати зарплату, а особа, яка оплачує на його користь вартість навчання, може включити витрати до податкової знижки.
З 1 січня 2017 року не оподатковується ПДФО та військовим збором сума, сплачена юрособою або фізособою за здобуття освіти, підготовку чи перепідготовку платника податку при одночасному виконанні двох умов. Перелічимо їх [1, п.п. 165.1.21 ПКУ]:
Перша — плата за навчання, підготовку, перепідготовку платника податків здійснена вітчизняному вищому або професійно-технічному навчальному закладу.
Друга — сума оплати не перевищує трикратний розмір мінімальної зарплати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року (у 2017 році — 9600 грн.), за кожний повний або неповний місяць навчання, підготовки чи перепідготовки платника податків. У 2016 році така неоподатковувана межа була «прив’язана» до розміру доходу, що надає право на ПСП (1930 грн.).
Вартість навчання не входить в базу нарахування ЄСВ, бо не є фондом оплати праці.
Вимогу щодо обов’язкового укладення договору про трирічне відпрацювання для неоподаткування ПДФО також скасовано.
Отже, проаналізувавши порядок отримання податкової знижки можна зробити висновок, що для платника податків, який має на меті її отримати, створено низку зручних умов. Першою умовою є та, що платник податків має цілий рік для подачі річної податкової декларації – це досить великий період, якщо його порівняти із іншими видами звітності передбаченої у ПКУ. Другою зручною умовою є можливість платника податків звернутися за роз’ясненням до фіскального органу з метою отримання інформації щодо заповнення декларації. Третьою позитивною умовою є можливість платника податків подавати декларацію до контролюючого органу у три різні способи. Четвертою зручною умовою є передбачений ПКУ механізм повернення податкової знижки: через рахунок в банку чи готівкою.

Список використаних джерел
1.	Податковий кодекс України : Закон України від 2 грудня 2010 р. № 2755-VI [Електронний ресурс]. – Режим доступу : http://zakon.rada.gov.ua
2.	Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні" від 21.12.2016 р. № 1797-VIII. [Електронний ресурс]. – Режим доступу : http://zakon.rada.gov.ua

Салтанович Н.В., первый заместитель председателя
Комитет экономики Витебского облисполкома

ВОВЛЕЧЕНИЕ ПРЕДПРИНИМАТЕЛЬСТВА В ИНВЕСТИЦИОННУЮ ДЕЯТЕЛЬНОСТЬ В ЦЕЛЯХ СТАБИЛИЗАЦИИ ЭКОНОМИКИ МАЛЫХ ГОРОДОВ

Одним из приоритетных направлений государственной политики в Республике Беларусь определено возрождение малых городов, подъем их экономики и повышение уровня жизни населения. Наибольшее количество (40 населенных пунктов) расположено в Витебской области. В них проживает 263 тысячи человек, т.е. примерно каждый пятый житель Витебщины. При этом более 160 тысяч составляют люди трудоспособного возраста, которых необходимо обеспечить, прежде всего, стабильной работой и достойной заработной платой [1].
Максимальному вовлечению незанятого населения в хозяйственную деятельность может способствовать создание новых предприятий и производств. В настоящее время предпринимательский сектор вносит ощутимый вклад в развитие регионов. Только в малых и средних городах Витебской области в 2010-2015 годах создано около 44 тысяч малых и средних предприятий и зарегистрировано предпринимателей [2].
Очевидно позитивное влияние малых предприятий на социально-экономическое развитие регионов, поэтому необходимость проведения целостной системы реформ, включая мероприятия в области налогообложения, кредитования, ценовой политики, особо актуальна сегодня. Не случайно, в нормативных актах, регламентирующих государственную систему поддержки бизнеса в малых городах, преференции предусматриваются, прежде всего, для данной категории субъектов хозяйствования.
Ощутимо снижена налоговая нагрузка для субъектов хозяйствования, осуществляющих предпринимательскую деятельность в малых городах. Во многих случаях сегодня выгоднее разместить предприятие в малом городе на условиях льготного налогообложения на безвозмездно переданных в пользование площадях, чем нести арендные и прочие дополнительные издержки в крупном городе. Производство, в этом случае, становится более рентабельным, а регион получает дополнительные рабочие места и поступления в местный бюджет.
В настоящее время особенно важно развитие малого и среднего бизнеса в малых городах для создания в максимально короткие сроки новых рабочих мест и удовлетворения потребности населения в трудоустройстве.
Разработка и реализация в 2006-2010 годах программ развития отдельных городских поселений дала возможность определить пути их социально-экономического развития на пятилетку с учетом складывающихся условий и конкретных потребностей городских жителей [1]. Программы развития конкретных городских поселений позволили создать условия рационального использования городских ресурсов, способствовали решению специфических социальных проблем, существенно улучшили условия труда и жизни населения в большинстве населенных пунктов, обеспечили более активное использование накопленного историко-культурного наследия городских поселений, созданный культурный потенциал для развития туризма и отдыха.
Применительно к малым и средним городским поселениям подобная система планирования применялась в стране впервые, дала ряд положительных результатов и выявила резервы дальнейшего совершенствования. В частности, в программах не уделялось значительного внимания вопросам внешнеэкономической деятельности и развитию малого бизнеса.
Базовой целью регионального планирования является обеспечение сбалансированного развития населенных пунктов, сокращение межрегиональной дифференциации в социально-экономическом развитии регионов, уровне и качестве жизни. Малые и средние городские поселения концентрируют и сохраняют значительный экономический, демографический, финансовый, культурный и интеллектуальный потенциал общества.
Создание оптимальных условий для раскрытия регионального потенциала и реализации конкурентных преимуществ данных территорий, которые на протяжении многих лет развивались преимущественно за счет «подпитки» социальной и производственной сферы из бюджета, в настоящее время, ввиду ограниченности бюджетных средств и дороговизны кредитных ресурсов, возможно путем активизации частного бизнеса с целью повышения их финансовой устойчивости.
Для этого у представителей частного бизнеса должны быть не только максимально четкие представления о направлениях и целях развития населенного пункта, но и возможность сотрудничества с органами власти, в том числе на этапе планирования, что возможно путем разработки стратегического плана малых и средних городских поселений при активном участии бизнес-структур и общественности.
Устранению такого сдерживающего инвестиционную и предпринимательскую активность фактора, как неопределенность будущего малого города, способствует стратегическое планирование, которое позволяет представителям частного бизнеса знать направления и цели развития населенного пункта, предоставляет возможность сотрудничества с органами местного управления и самоуправления, общественностью.
С этой целью автором разработаны методические рекомендации составления стратегических планов развития малых городов. Стратегический план необходим как местным органам управления для выбора приоритетных направлений распределения средств, так и для предпринимательских структур города и внешних инвесторов, принимающих решение о деятельности на перспективу, и в целом служит либерализации экономических процессов.
Нормативную базу, регулирующую предпринимательскую деятельность, можно охарактеризовать как достаточно сложную, допускающую множественность толкований, и не снимающую административные барьеры для предпринимательского сектора, сдерживающую их деловую активность. Отсутствие надлежащего порядка регулирования процедур получения различных разрешений, для начинающего предпринимателя, может явиться причиной отказа от создания бизнеса и существенно осложнить осуществление хозяйственной деятельности.
С самого начала организации собственного дела предприниматель сталкивается с первым препятствием, затрудняющим вхождение в бизнес – затратностью прединвестиционной деятельности. В сложившихся условиях, необходима разработка принципиально нового, малозатратного комплексного документа позволяющего в короткие сроки решить выше обозначенные проблемы. По мнению автора, на данном этапе целесообразна замена бизнес-плана инвестиционного проекта бизнес-концепцией, позволяющей изложить основную идею инвестиционного проекта, определить объем средств и схему финансирования проекта, условия его реализации, а также рассчитать укрупненные показатели, характеризующие его эффективность и не требующие значительной исходной информации.
Под бизнес-концепцией понимается основная идея инвестиционного проекта, оценка источников необходимых для его реализации и расчет укрупненных показателей, характеризующих эффективность. Бизнес-концепция составляется с учетом отраслевой специфики и формируется на основании достоверных исходных данных; финансово-экономические расчеты осуществляются с учетом реализации проекта.
В документе излагаются ключевые моменты обоснования объемов продаж продукции, основанные на анализе рынков сбыта и выработке стратегии маркетинга. Анализ рынков может включать общую характеристику рынков, на которых планируется сбыт продукции, оценку их емкости, в т.ч. свободной, и преимущества организации перед конкурентами. В расчетах должен быть приведен также простой срок окупаемости проекта и данные, определяющие его социальную направленность (количество создаваемых рабочих мест, уровень заработной платы).
Принципиальным отличием бизнес-концепции от бизнес-плана является ее лаконичность и простота разработки, наряду с наличием основных показателей, характеризующих инвестиционный проект с позиции целесообразности его реализации в заданных условиях, а также социально-экономической значимости для региона.
В настоящее время наблюдается замедление инвестиционной деятельности малым бизнесом, на долю которого в 2010 году приходилось 40,1 % освоенных инвестиций, а в 2015 году только 29,9 % [2]. Это обусловлено выжидательной позицией инвесторов в условиях кризиса.
В сложившихся условиях для активизации инвестиционной деятельности необходимы радикальные шаги, направленные на создание более благоприятных условий для ведения бизнеса, в том числе по упрощению административных процедур, затягивающих прединвестиционный этап и повышающих затратность проектов. Для повышения эффективности механизма государственной поддержки необходимо также совершенствование методологической базы в области бизнес-планирования путем сокращения показателей оценки эффективности инвестпроектов, разработка бизнес-концепций по инвестиционным проектам, реализуемым, преимущественно, в областях экономики, имеющих для нее стратегическое значение и являющихся приоритетными.

Список использованных источников
1.	Государственная комплексная программа развития регионов, малых и средних городских поселений на 2007-2010 годы, утверждена Указом президента Республики Беларусь от 7.06.2007г. №265.
2.	Статистический ежегодник Регионы Республики Беларусь, 2016 / Национальный статистический комитет Республики Беларусь; ред. И.В.Медведева [и др]; отв. за вып. Е.М. Палковская. — 2016. — 1355 с.

Бессонова Г.П., доцент кафедри обліку і аудиту
ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет»

СУТНІСТЬ КАПІТАЛЬНИХ ІНВЕСТИЦІЙ ДЛЯ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ РОЗВИТКУ ПРОЦЕСУ ВИРОБНИЦТВА

Найбільшою проблемою економіки України на початку ХХІ століття є те, що замість розвитку вітчизняного виробництва як ключового напряму економічного розвитку, який дає змогу створювати робочі місця та залучати до цього процесу інвестиційні ресурси, розвивається торгівля імпортними товарами. Від цього програють держава, суспільство, а вигоду отримують нечесні підприємці та корумповані державні службовці. Україна, маючи один із найпотужніших ресурсних (земельних, матеріально-технічних, комунікаційних, трудових, інтелектуальних) потенціалів Європи, залишається економічно слабкою через існування старої системи управління, де інтереси окремих політично-економічних угрупування стоять вище суспільних і державних інтересів. Порушуючи елементарні закони ціноутворення та протекціонізму щодо власного виробника, певні впливові політичні і бізнесові особи, яким байдужі європейські перспективи України, стримують її економічний поступ вперед, підтримують «тіньові схеми», не сприяють наповненню бюджетів та ефективному використанню бюджетних коштів, не дають повноцінно розвиватись молодим підприємницьким талантам тощо.
Без радикальної зміни системи управління, Україна і далі займатиме останні позиції за рівнем конкурентоспроможності, а в нашу економіку відмовлятимуться вкладати свої капітали іноземні інвестори. В Україні необхідно створити такі умови, щоб ніхто із громадян не був зацікавлений у тіньовій підприємницькій діяльності, отриманні заробітної плати «у конвертах», несплаті податків та зборів, приховуванні доходів і витрат. Щодо останнього, то, як свідчить зарубіжний досвід, найефективнішим заходом у боротьбі з тінізацією економіки є створення фінансової поліції, яка стежить за доходами та витратами громадян і виявляє тих осіб, які приховують свої реальні доходи або витрати та ухиляються від сплати податків.
Дослідження обліково-аналітичних проблем інвестицій у своїх працях здійснювали такі науковці: М. І. Бондар, Ф. Ф. Бутинець, В. М. Жук, З. В. Задорожний, В. С. Здреник, Я. О. Ізмайлов, О. В. Кантаєва, А. Г. Коваленко, Я. Д. Крупка, П. П. Микитюк, І. В. Нестеренко, С. Й. Сажанець, І. В. Спільник, М. І. Філіпов, Н. В. Чирик та інші.
Наукових публікацій, присвячених капітальним інвестиціям, значно менше, ніж публікацій про фінансові інвестиції. Це пов’язано з тим, що проблемами фінансових інвестицій більше цікавляться як внутрішні, так і зовнішні користувачі звітної інформації, тоді як капітальними інвестиціями, – переважно, внутрішні користувачі. Щодо публікацій з обліку капітальних інвестицій, то їх мало, тоді як публікації з економічного аналізу майже відсутні. Звідси, вважаємо за потрібне доповнити і розширити сферу наукових досліджень з обліку та аналізу капітальних інвестицій у плані їхньої методики й організації, а саме: аналітичного та синтетичного обліку, управлінської та фінансової звітності, аналізу виконання бізнес-плану в частині надходження та вибуття основних засобів, їхньої структури, аналізу джерел фінансування капітальних інвестицій тощо.
Метою даної роботи є узагальнення, доповнення і розширення знань з сутності і класифікації капітальних інвестицій, а також висловлення власних пропозицій щодо їхнього поліпшення для забезпечення розвитку процесу виробництва.
Сутність інвестицій. Для України нині дуже важливо залучати з метою розвитку національної економіки значні суми інвестицій. Причому такі інвестиції необхідно, насамперед, спрямовувати у виробничу сферу (сільське господарство, промисловість, будівництво).
Основні джерела здійснення інвестицій в Україні подано на рис. 1.

Рис.1 Джерела здійснення інвестицій в Україні в 2014р. [17, с.7-9]

Дані рис. 1 засвідчують, що сучасні інвестиції, в основному, на 70 % здійснюються за рахунок коштів підприємств, а на другому місці – інвестиції за рахунок коштів населення і кредитів банків (по 10 %). Практично не здійснюється інвестування за рахунок іпотечного кредитування, кредитів іноземних банків та коштів Державного бюджету. Це є відображенням несприятливого інвестиційного клімату в Україні і потребує вирішення на державному рівні.
Структура інвестицій за галузями подана на рис. 2.
За даними рис. 2 видно, що основною галуззю, яка залучає інвестиції, виступає промисловість (39 %), друге місце посідає будівництво (17 %), а на третьому місці – сільське господарство та торгівля (по 9 %). Така нерівномірність залучення інвестицій відображає спеціалізацію нашої держави у відповідних галузях економіки.
Проблема інтенсифікації виробництва останніми роками значно актуалізувалась через послаблення матеріально-технічної бази сільського господарства, зменшення розмірів використання мінеральних добрив та з інших відомих причин. Проте аналіз засвідчує, що і в сучасних умовах збільшення в технологічно доцільних формах виробничих витрат на 1 гектар сільськогосподарських угідь супроводжується зростанням грошових надходжень від реалізації продукції та прибутку на цю ж одиницю площі [1, с. 3].
В Україні зношеність основних засобів нині складає 60 – 80 %. А це свідчить про їхню застарілість  та  об’єктивну необхідність  заміни більшості  з  них  на  нові. Для  такої  заміни

Рис.2 Структура інвестицій за галузями в Україні в 2014р. [17,с.14]

потрібні величезні фінансові ресурси, які вимірюються сотнями мільярдів гривень і які Україна може отримати, переважно, за рахунок іноземних інвестицій, орієнтуючись у такому процесі на новітні іноземні технології, машини й обладнання, виробничі запаси.
М. І. Бондар пропонує термін «капітальні вкладення» використовувати як внутрішнє поняття формування структури, які можуть здійснюватися як за рахунок зовнішніх джерел – інвестицій, позик, кредитів, так і за рахунок внутрішніх – власних оборотних засобів, джерелом поповнення яких є прибуток. Що ж до інвестицій, то, на його думку, інвестиції – поняття зовнішнє, що передбачає фінансовий або у вигляді інших активів потік, який надходить до підприємства із зовнішніх джерел та завдяки цьому приносить дохід інвестору [2].
Загалом, така пропозиція заслуговує на схвалення, проте вона потребує певного удосконалення. Вважаємо, у тому випадку, коли застосовувати водночас терміни «капітальні вкладення» і «капітальні інвестиції» та здійснювати їхній облік на відповідних рахунках, то, напевно, повністю не вдасться уникнути плутанини у питанні, що і як відносити до капітальних вкладень, а що і як – до капітальних інвестицій.
У питанні класифікації інвестицій цікавим є практичний досвід європейських та американських підприємств, які групують інвестиції залежно від їхньої мети:
1) вимушені інвестиції – здійснюються для захисту навколишнього середовища, підвищення надійності обладнання і покращення техніки безпеки виробництва; 
2) інвестиції, що спрямовані на підтримання позицій підприємства на ринку, тобто збереження створеної репутації і завоювання нових ринків;
3) інвестиції на відновлення виробничих основних засобів для раціоналізації виробництва;
4) інвестиції на забезпечення зменшення витрат, збільшення продуктивності праці і рівня рентабельності продукції;
5) інвестиції, що спрямовані на збільшення доходів підприємства шляхом збільшення обсягів випуску продукції та виробничих потужностей;
6) ризиковані інвестиції – фінансові інвестиції у цінні папери, в розробку інноваційної продукції [3, с. 575].
Слід зауважити, що перші чотири класифікаційні групи є, переважно, об’єктами внутрішніх інвестицій, а дві останні – зовнішніх. Таким чином, класифікація інвестицій залежно від їхньої мети дає змогу краще зрозуміти глибинну сутність і тип поведінки інвестицій; точніше визначити коло потенційних інвесторів; вдаліше провести планування та моделювання інвестиційних процесів, проектів; досягнути прийняття оптимальних управлінських рішень щодо інвестицій; забезпечити своєчасний облік, всебічний контроль і системний аналіз інвестицій тощо.
У періодичній літературі щодо фінансових інвестицій, за твердженням В. С. Здреника, піднімались, насамперед, такі питання: сутність і класифікація фінансових інвестицій, їхнє нормативне регулювання, облік фінансових інвестицій, бухгалтерські рахунки, порівняння П(С)БО і МСБО, діяльність із залучення фінансових інвестицій, оцінка й аналіз фінансових інвестицій, управління фінансовими інвестиціями, фінансова звітність, дивіденди, цінні папери [4, с. 57].
Приблизно такі ж питання можна поставити і до капітальних інвестицій, за винятком дивідендів та цінних паперів, які все-таки більше стосуються фінансових інвестицій. Якщо ці питання конкретизувати, то отримаємо: суть і класифікація капітальних інвестицій, їхнє нормативне регулювання, облік капітальних інвестицій, бухгалтерські рахунки, порівняння П(С)БО і МСБО, діяльність із залучення капітальних інвестицій, оцінка й аналіз капітальних інвестицій, управління капітальними інвестиціями, фінансова звітність.
Цінною для розвитку української економіки є обліково-фінансова технологія підвищення інвестиційної привабливості та фінансової безпеки (САРА), яку розробив Інститут обліку і фінансів Національної Академії аграрних наук України. Технологія містить розроблену облікову політику, послідовність виявлення оцінки та відображення у звітності найбільш значущих активів (земельний, біологічний, інтелектуальний капітал) сільськогосподарських підприємств, що забезпечують їх інвестиційну привабливість та фінансову безпеку [9, с. 35]. На думку В. М. Жука, «… у США та країнах ЄС земля, як власна, так і орендована, у структурі активів займає 40 %, тоді як у вітчизняних балансах вона взагалі відсутня. З іншої сторони, існуюча фінансова та статистична звітність несе загрози фінансової безпеки галузі в цілому та підприємств зокрема. За даними звітності, на сьогоднішній день аграрний сектор прибутковіший навіть за банківський … земельний капітал може бути представлений у балансі як в частині власних основних засобів, коли є право приватної власності на землю, так і в частині прав користування, коли земля використовується на правах оренди. … За умов оцінки та врахування у звітності орендарів сільськогосподарських земель, розрахований нами потенціал зростання капіталізації підприємств закладений в даному інструменті складе біля 70 млрд грн» [9, с. 34 – 36]. Вважаємо, що в Україні ще на початку 1990-х років необхідно було провести капіталізацію сільськогосподарських земель і забезпечити відображення їхньої вартості у фінансовій звітності [10, с.14].
Отже, класифікація інвестицій залежно від їхньої мети дає змогу краще зрозуміти глибинну суть і тип поведінки інвестицій; точніше визначити коло потенційних інвесторів; вдаліше провести планування та моделювання інвестиційних процесів, проектів; досягнути прийняття оптимальних управлінських рішень щодо інвестицій; забезпечити своєчасний облік, всебічний контроль і системний аналіз інвестицій тощо. В наказі про облікову політику кожного підприємства доцільно передбачити 2 – 3 пункти, де йтиметься про методи оцінки капітальних інвестицій з їхньою конкретизацією і визначенням умов, за яких вони можуть застосовуватись. Неврахування вартості земельного капіталу у собівартості сільськогосподарської продукції призводить до заниження цін на цю продукцію та щорічно зменшує доходи від збуту цієї продукції, сприяє зубожінню українських сіл та ненадходженню до них потрібних інвестицій, в тому числі капітальних. До назв синтетичних рахунків 14, 15 і 35 додати слова «… та інновації», а один із субрахунків в кожному з цих синтетичних рахунків назвати відповідно «Довгострокові фінансові інновації», «Капітальні інновації», «Поточні фінансові інновації», що дало б змогу регулярно отримувати свіжу інформацію про інновації в підприємстві без додаткових вибірок даних. Показники аналізу капітальних інвестицій в Україні можна умовно поділити на 3 групи: 1) капітальні інвестиції в абсолютних показниках (за видами активів, регіонами, за джерелами фінансування за регіонами, за видами активів та окремими напрямками, у матеріальні активи за видами основних засобів, у житлове будівництво за регіонами, за видами економічної діяльності, за видами економічної діяльності за регіонами, за видами промислової діяльності за регіонами); 2) структура капітальних інвестицій у відносних показниках (за регіонами, за видами економічної діяльності за регіонами, за видами промислової діяльності за регіонами); 3) розподіл капітальних інвестицій у коловій діаграмі (за видами економічної діяльності (графік)). У подальших дослідженнях важливо звернути увагу на галузеві особливості обліку капітальних інвестицій, розвинути систему рахунків аналітичного обліку таких інвестицій, уточнити перелік показників капітальних інвестицій за кожним етапом аналізу капітальних інвестицій.

Література
1. Охріменко І. В. Витрати як фактор впливу на фінансові результати аграрних підприємств / І. В. Охріменко // Агросвіт. – 2011. – № 2. – С. 2 – 5.
2. Бондар М. І. Концепція вдосконалення обліку капітальних інвестицій / М. І. Бондар // Облік і фінанси АПК. – 2007. – № 12 [Електронний ресурс]. – Режим доступу : http://magazine. faaf.org.ua/content/view/661/35/
3. Економічний аналіз : навчальний посібник / За ред. проф. Бутинця Ф. Ф. – Житомир : ПП «Рута», 2003. – 680 с.
4. Здреник В. С. Сутність фінансових інвестицій як об’єкта обліку: проблеми та шляхи їх розв’язання / В. С. Здреник // Українська наука: минуле, сучасне, майбутнє. – 2014. – Ч. 1, вип. 19. – С. 51 – 59.
5. Крупка Я. Д. Облік інвестицій : монографія / Я. Д. Крупка. – Тернопіль: Економічна думка, 2001. – 302 с.
6. Задорожний З. В. Внутрішньогосподарський облік у будівництві : монографія / З. В. Задорожний. – Тернопіль : Економічна думка, 2006. – 336 с.
7. Сажанець С. Й. Організаційні аспекти розвитку системи обліку капітальних інвестицій на підприємствах / С. Й. Сажанець // Вісник Національного університету «Львівська політехніка». – 2008. – № 628. – С. 288 – 293 [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://vlp.com.ua/files/45_2.pdf
8. Чирик Н. В. Організаційно-методичні аспекти обліку капітальних інвестицій на промислових підприємствах / Н. В. Чирик // Вісник Національного університету «Львівська політехніка». – 2009. – № 647. – С. 535 – 540 [Електронний ресурс]. – Режим доступу : http://ena.lp.edu.ua:8080/bistream/ ntb/2929/1/93. Pdf
9. Жук В. М. Облікові технології у забезпеченні інвестиційної привабливості та фінансової безпеки сільськогосподарських підприємств / В. М. Жук, Ю. С. Бездушна, О. С. Вдовенко //
Облік і фінанси. – 2013. – № 4 (62). – С. 32 – 38.
10. Дерій В. Бухгалтерський облік землі в Україні та за кордоном / В. Дерій // Бухгалтерія в сільському господарстві. – 2000. – № 5. – С. 14 – 15.

Бондаренко М.І., аспірант
Харківський національний університет ім. В.Н.Каразіна

ЕКОНОМІЧНІ АСПЕКТИ ЗАЛУЧЕННЯ ІНОЗЕМНИХ ІНВЕСТИЦІЙ В УМОВАХ ГЛОБАЛІЗАЦІЇ

В умовах трансформаційних процесів на шляху євроінтеграції України на економічні процеси впливають ряд зовнішніх факторів. Зокрема одержання та успішне використання іноземних інвестицій. Їх дослідження має теоретичне та практичне значення для вирішення актуальних проблем, насамперед приведення України до норм європейських стандартів.
Рух інвестицій взагалі та іноземних особливо визначається інвестиційним кліматом, на який впливають властиві українській економіці компоненти:
•	характер і результати проведення господарських реформ, структурних перетворень економіки;
•	рівень відкритості та інтеграції економіки держави у світове господарство, позиції країни на світових ринках;
•	фактори регіонального рівня, особливо для окремих регіонів України, де велику важливість носить так зване транскордонне співробітництво (ТСК), яке є одним з найбільш дієвих інструментів на шляху просування до європейського союзу;
•	зміст гарантій для іноземних інвесторів;
•	неефективність та нестабільність податкового стимулювання інвестиційної діяльності системи оподаткування в цілому;
•	фактори ризику, організаційно-технічні фактори;
•	рівень розвитку ринкової інфраструктури, а також фактори, що визначають мотиви інвестора. 
На процес інвестиційної привабливості країни впливають складові загального трансформаційного процесу економіки України. Схему організаційно-економічного механізму залучення іноземних інвестицій подано в рис. 1. 

Трансформа-ційні

Взаємодії

Змін умов господарю-вання

Формування інвестиційної привабливості

Залучення інвестицій

Держава

Підприємство

Інвестор

Державне регулювання економіки

Зміна правил взаємодії

Правила взаємодії

Ризики

Мотиви інвесторів до укладення коштів

Потенційні можливості підприємства

Конкурентні переваги

Інвестиційні пропозиції та проекти

Порядок прийняття рішень стосовно інвестування

Процеси

Макроекономічні
  чинники

Рис. 1. Схема економіко-організаційного механізму залучення інвестицій

Аналіз інвестиційного клімату в Україні свідчить про те, що в цілому він поки що залишається несприятливим, бо перш за все, необхідна макроекономічна стабільність, якої, на жаль, в Україні ще немає. При цьому, як свідчить досвід, найбільш сприятливий інвестиційний клімат формується, перш за все, там, де створюються зони зі спеціальним режимом інвестиційної діяльності.
В Україні поступово формується правова база, що регламентує процеси інвестиційної політики. При цьому загальний рівень ризиків для іноземних інвесторів в економіці України залишається високим. 
Мороз М.О., аспірант
ДВНЗ «Університет банківської справи»

ДОТРИМАННЯ ІНВЕСТИЦІЙНОЇ БЕЗПЕКИ ЯК НЕОДМІННА УМОВА ІННОВАЦІЙНОГО РОЗВИТКУ ЕКОНОМІКИ УКРАЇНИ

Перехід до інноваційного розвитку національної економіки неможливий без належного інвестиційного забезпечення, яке в свою чергу значною мірою залежить від досягнутого рівня інвестиційної безпеки. Адекватність останнього зумовлюється наявністю/відсутністю в країні системи забезпечення інвестиційної безпеки держави.
Інвестиційна безпека – категорія динамічна, а відтак, перебуває в діалектичному розвитку. В цьому плані становить інтерес пропозиція науковців установити часові горизонти планування її рівнів [8, c.58]: 1) 1-5 років – підвищення наявних можливостей – поліпшення інвестиційного клімату, підвищення інвестиційної привабливості, 2) 5-10 років – поліпшення чи заміна існуючих можливостей – підвищення інвестиційної безпеки, 3) 10-30 років – формування нових стратегічних можливостей – підвищення економічної безпеки.
Такий підхід, на наш погляд, є тим більше правомірним, оскільки Україна в забезпеченні інвестиційної безпеки перебуває, порівняно з економічно розвиненими країнами, в стадії наздогінного  розвитку.
Для дотримання інвестиційної безпеки держави необхідне формування дієвої системи її забезпечення, яка має розв’язувати такі завдання [1]: розвиток якості інвестиційного потенціалу, створення сприятливого інвестиційного клімату, формування механізмів стабільної і стійкої інвестиційної діяльності в ключових галузях господарського комплексу і надання останній інноваційної спрямованості, досягнення довгострокового, стабільного економічного зростання національної економіки і врешті решт – підвищення якості життя населення і стабільне накопичення інвестиційних ресурсів. Інвестиційну безпеку забезпечують як державні органи, так й інші суб’єкти інвестиційної діяльності – підприємства і домашні господарства. Головна умова забезпечення інвестиційної безпеки – інвестиційний контроль, через різні форми якого здійснюється взаємодія суб’єктів інвестиційної діяльності. З боку держави – це податковий, фінансовий, адміністративний контроль. Недержавні суб’єкти здійснюють контроль через спеціальні установи (аудиторські фірми, третейські суди) і об’єднання (асоціації, ліги, гільдії, союзи, рухи). Конкретні форми контролю утворюють ланцюг зворотного зв’язку і корегування поставлених завдань для максимальної ефективності функціонування системи.
При цьому, усі зв’язки та залежності, характерні для інвестиційної політики та інвестиційного комплексу, розкриваються в системі організаційно-економічних форм, тобто у механізмі реалізації інвестиційної безпеки, який об’єднує всі фази інвестиційного циклу в одне ціле: від формування умов і джерел інвестування до отримання прибутку суб’єктами інвестування та утилізації використаного устаткування. Виступаючи формою економічних відносин, механізм реалізації інвестиційної безпеки гарантує єдність в системі економічних інтересів у інвестиційній сфері й розв’язання суперечностей, що між ними виникають, а, відтак, є способом узгодження інтересів і формою розв’язання суперечностей [3, c.4].
До компонент системи забезпечення інвестиційної безпеки входять держава, суб’єкти інвестиційної діяльності, інструменти державного регулювання цієї діяльності, предмети обміну між суб’єктами інвестиційної діяльності, відносини між ними. Найсуттєвішими компонентами, що підлягають включенню до системи інвестиційної безпеки, є суб’єкти її забезпечення – держава, нефінансові і фінансові корпорації, домашні господарства. Саме ці елементи є тією активною силою, яка формує систему забезпечення інвестиційної безпеки і підтримує її існування; залишаються відносно стабільними в процесі функціонування цієї системи, тоді як інші елементи, наприклад, інвестиційні ресурси, капітальні блага постійно зазнають змін, переходять один в одного [9].
Забезпечення інвестиційної безпеки супроводжується трьома блоками проблем:
– інвестиційної діяльності, що характеризуються самою можливістю і спрямованістю інвестиційних процесів і пов’язані з такими поняттями, як «інвестиційний клімат» і «інвестиційний потенціал»;
– інвестиційної сфери, що включають питання динаміки інвестиційної діяльності різних рівнів, балансу інтересів різних суб’єктів інвестиційної безпеки, керованість інвестиційних процесів;
– реалізації інвестицій: захист прав суб’єктів інвестиційної сфери, криміналізація інвестиційної сфери, корупційна складова, недобросовісна конкуренція в інвестиційній сфері.
Забезпечення інвестиційної безпеки досягається цілеспрямованою діяльністю держави, підприємств, населення. З боку держави забезпечення інвестиційної безпеки передбачає проведення комплексу заходів політичного, технологічного, фінансового, соціально-економічного характеру [5].
Досягнення інвестиційної безпеки в країнах з перехідною економікою (до яких, на наш погляд, належить і Україна) можливе за [6, c.132]:
– надання державою іноземним інвесторам гарантій і пільг;
– звільнення від оподаткування в разі перевищення обсягів інвестицій установленої державою норми чи реінвестування отриманого прибутку;
– цільових інвестицій у пріоритетні галузі економіки чи в спеціальні проекти.
Вітчизняні вчені наголошують, що інвестиційна безпека держави забезпечується за умов дотримання граничної норми інвестування, що дає можливість: відтворювати науково-технічний та інтелектуальний потенціал нації; здійснювати розширене відтворення основного капіталу; підтримувати конкурентоспроможність економіки; гарантувати стійке зростання ВВП на рівні завдань соціально-економічного розвитку і міжнародного співробітництва; створювати стратегічні резерви; долати депресивні явища у регіонах країни; зберігати і відновлювати природні ресурси; утримувати на безпечному рівні екологічні параметри. При цьому зазначається, що інвестиційна безпека є сукупністю нормативно-правових, соціальних і екологічних умов, що визначають тип і динаміку відтворювального процесу і забезпечують надійність відшкодування та ефективність використання вкладеного капіталу [4]. Однак, на наш погляд, формування системи забезпечення інвестиційної безпеки не може обмежуватись дотриманням лише нормативно-правових, соціальних і екологічних умов. В цьому плані слід брати до уваги всі різновиди забезпечувальних підсистем такої системи і, насамперед, економічну і фінансову.
Пріоритетними методами забезпечення і державного регулювання інвестиційної безпеки національної економіки, на думку Р.В. Бузина, є: прямі (кредитування і субсидіювання національних інвестиційних проектів, здійснення спільних приватно-державних інвестиційних проектів, пільгове надання державних інвестиційних ресурсів) і опосередковані (податкова, митна і амортизаційна політика, надання державних гарантій, регулювання фінансового ринку і банківської сфери, державні наукові дослідження і розробки). При цьому він вважає, що напрямами забезпечення інвестиційної безпеки національної економіки є: соціально-правовий, науково-технічний, фінансовий, організаційний, контрольний [1]. Проте, на нашу думку, некоректно сформульованим є соціально-правовий напрям, який у такому вигляді поєднує абсолютно різні складові.
Як система розглядається й механізм реалізації інвестиційної безпеки, властивості якого у взаємодії з іншими явищами і процесами проявляються як його функції. До функцій механізму реалізації інвестиційної безпеки відносять: 1) підтримання структурних пропорцій в економіці; 2) забезпечення розширеного інноваційного відтворення; 3) узгодження економічних інтересів по вертикалі і горизонталі структури національної економіки; 4) захист національних інтересів; 5) забезпечення соціально-політичної стабільності в суспільстві; 6) гарантування соціально-економічної безпеки на глобальному, національному та регіональному рівнях [4].
Можливими діями при визначенні напрямів гарантування інвестиційної безпеки можуть бути: передбачення, недопущення, подолання, витискання, повна чи часткова нейтралізація, а часом й інтеграція окремих загроз з метою зниження їх негативного впливу на інвестиційну безпеку [7, c.17].
Система забезпечення інвестиційної безпеки, на наш погляд, являє собою сукупність взаємопов’язаних і взаємозумовлених економічних, фінансових, політичних, нормативно-правових, організаційно-методичних, інформаційно-аналітичних, технологічних, кадрових, режимних, просвітницько-пропагандистських та кримінально-процесуальних заходів, що здійснюються для захисту інвестиційної діяльності від наявних чи потенційних загроз, які можуть призвести до істотних економічних втрат або відмови від реалізації інвестиційних проектів. При цьому домінантами (найважливішими складовими) цієї системи є заходи фінансового характеру.
При формуванні системи інвестиційної безпеки мають ураховуватись такі вимоги [2, c. 51]: система повинна бути керована, спостережувана та ідентифікована; мають передбачатись заходи з забезпечення стійкості системи загалом, оскільки при її створенні можливе існування дестабілізуючих елементів/підсистем; необхідне виокремлення рівнів безпеки за принципом їх відносної самостійності, оскільки кожний з них є локальною підсистемою, поєднаною з іншими структурними елементами; необхідний контроль усіх елементів системи.
На наш погляд, вимогами до системи забезпечення інвестиційної безпеки держави мають бути також: її індикативність, тобто неодмінне базування на обґрунтованих індикаторах; за зовнішнього негативного впливу на систему, що порушує її рівновагу, виникнення в ній реактивних процесів, що протидіють такому впливу, нейтралізуючи його.
Крім того, забезпечення інвестиційної безпеки держави має зумовлюватись ефективною інвестиційною діяльністю комерційних банків, небанківських фінансових установ (страхових компаній, недержавних пенсійних фондів, інвестиційних компаній і фондів, лізингових і фінансових компаній). Тобто, ці інститути мають бути одним з неодмінних елементів системи забезпечення інвестиційної безпеки держави.

Список використаних джерел.
1.Бузин Р.В. Инвестиционная безопасность, ее обеспечение и государственное регулирование в национальной экономике: дис-я ... канд. экон. наук: 08.00.01 / Р.В.Бузин. – Воронеж, 2009. – 203 с.
2.Горностаева Л.А. Безопасная экономическая политика привлечения иностранных инвестиций / Л.А.Горностаева // Социально-экономические явления и процессы [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://scholar.google.com/citations?view_op=list_hcore&venue=ckDGPWx4YUcJ.2016&hl=ru. – 2012. – № 1. – С.48-52.
3.Дацій Н. В. Механізм реалізації інвестиційної безпеки як системи взаємодії з іншими явищами та процесами / Н. В. Дацій // Інвестиції: практика та досвід. – 2010. – № 10. – С.3-5.
4.Кириленко В.І. Інвестиційна складова економічної безпеки: автореф. дис. на здобуття наукового ступеня д-ра екон. наук: спец. 08.01.01 – економічна теорія / В. І. Кириленко. – К., 2007. – 36 с.
5.Литвинов Д.А. Теоретические основы инвестиционной безопасности национальной экономики / Д.А. Литвинов, Р.В. Бузин // Научные ведомости Белгородского государственного университета. – 2008. –  № 8. – С. 187-192.
6.Манасерян Т. Н. Основы экономической безопасности / Т.Н. Манасерян. – Ереван : Изд-во РАУ, 2009. – 228 c.
7.Савелко С. О. Суперечності та загрози інвестиційній безпеці країни та її регіонів / С. О. Савелко // Інвестиції: практика та досвід. – 2010. – № 12. – С.15-17.
8.Харламова А. Инвестиционная безопасность как компонента экономической безопасности Украины / А.Харламова // Вісник Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Економіка. – 2013. – № 144. – С.57-60.
9.Шеховцова Ю.А. Система обеспечения инвестиционной безопасности государства: компонентно-структурный аспект [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://www.be5.biz/ekonomika1/r2012/3367.htm
Оніпко Т.А., аспірант 
Вищий навчальний заклад Укоопспілки 
«Полтавський університет економіки і торгівлі»

СТАН ТА ПЕРСПЕКТИВИ РОЗВИТКУ ІННОВАЦІЙНИХ КЛАСТЕРІВ ХАРКІВЩИНИ

У сучасних умовах трансформації української економіки актуальною є проблема соціально-економічного та інноваційного розвитку регіонів країни з метою досягнення нею високого рівня конкурентоспроможності на світовому ринку. З огляду на це інноваційні кластери можуть стати факторами зростання конкурентоспроможності вітчизняної економіки. Створення в Україні інноваційних кластерів є необхідним для збереження та нарощування науково-технологічного потенціалу, розвитку високотехнологічних виробництв, збільшення кількості робочих місць, активізації експортної діяльності вітчизняних підприємств, підвищення рівня інвестиційної привабливості регіонів і країни загалом. Інноваційні кластери можуть бути стимулом до відродження в Україні не лише традиційних галузей економіки (металургія, машинобудування, легка промисловість, агропромисловий комплекс, туризм), але й розвитку нових видів економічної діяльності (інформаційно-комунікаційні технології, альтернативна енергетика, біотехнології тощо). Потреба у формуванні інноваційних кластерів також обумовлена можливістю налагодження ефективних взаємозв’язків між бізнесом, наукою і державою.
Найбільш дієвим інструментом законодавчої підтримки кластерних ініціатив в Україні є регіональні програми і стратегії регіонального розвитку. Підтвердженням цьому є соціально-економічні стратегії Харківської області, в яких увага акцентується на доцільності використання кластерного підходу до економічного та інноваційного розвитку регіону. Так, у 2008 р. харківськими науковцями була розроблена і схвалена Харківською обласною державною адміністрацією «Стратегія соціально-економічного розвитку Харківської області на період до 2015 року», в якій було обґрунтовано важливість створення пріоритетних високотехнологічних і наукоємних кластерів у даному регіоні, зокрема, кластера авіаційної промисловості, кластера космічної галузі, кластера фармацевтичної промисловості, кластера нано- та біотехнологій [4, c. 139, 165]. 
У 2010 р. рішенням Харківської обласної ради була затверджена «Стратегія сталого розвитку Харківської області до 2020 року», де йшлося про формування дев’яти провідних кластерів у таких галузях: видобуток газу й нафти та їх переробка; виробництво сільськогосподарської продукції та випуск продуктів харчування; легка промисловість; будівництво та випуск будівельних матеріалів; високотехнологічні виробництва; науково-освітній; охорона здоров’я; житлово-комунальне господарство; транспортно-торговельно-логістичний. При цьому, зазначимо, що серед визначених для Харківського регіону пріоритетних кластерів є кластери різного рівня інноваційності. Так, кластери вищого рівня інноваційності асоціюються з високотехнологічними виробництвами, як-от авіаційна галузь чи галузь нано- та біотехнологій [3].
Заслуговує на увагу ухвалений у 2015 р. рішенням Харківської обласної ради документ «Стратегія розвитку Харківської області на період до 2020 року». Стратегія передбачає створення у регіоні умов для розвитку інноваційного та інвестиційно-привабливого кластера інформаційно-комунікаційних технологій. Разом з тим, у рамках даної стратегії був розроблений план заходів з її реалізації на 2015–2017 роки, в якому обґрунтовано доцільність формування агрокластерів з метою підвищення інвестиційної привабливості регіону [2].
Діяльність Харківського інноваційного кластера інформаційних технологій (ІТ), який був заснований у 2015 р., орієнтована на формування у місті сприятливого інноваційного середовища для розвитку цієї перспективної галузі. Активними учасниками кластера стали п’ять провідних вищих навчальних закладів Харкова: Національний аерокосмічний університет імені М. Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут», Харківський національний університет радіоелектроніки, Харківський національний економічний університет імені Семена Кузнеця, Національний технічний університет «Харківський політехнічний інститут» і Харківський національний університет імені В.Н. Каразіна. До діяльності кластера також долучилися представники Департаменту конкурентоспроможності Харківської обласної державної адміністрації.
Кластер об’єднав провідні компанії в галузі інформаційних технологій, розробки програмних продуктів, аутсорсінгу бізнес-проектів, які за підтримки органів місцевої влади та вищих навчальних закладів ініціювали проведення комплексних змін в ІТ-екосистемі міста (рис.1). Переваги участі в кластері полягають у можливості розвитку власного бізнесу, участі у спільних інноваційних проектах і обміні досвідом з кращими представниками інформаційного ринку України та світу.

ІТ-компанії з офісом у 
м. Харків

Громадські організації

Вищі навчальні заклади і школи міста 

Органи місцевої влади 

Рис. 1 – Основні учасники Харківського ІТ- кластера [складено автором на основі 5].

Харківський ІТ-кластер реалізує низку проектів, які стосуються галузі освіти, безпеки, юридичних аспектів ведення бізнесу, налагодження міжнародних зв’язків з ІТ-спільнотами, розвитку інфраструктури міста. Так, мета проекту «MASТIS» полягає у покращенні магістерської програми студентів у галузі інформаційних систем відповідно до потреб сучасного суспільства. Проект «Kharkiv IT Unicorns» передбачає низку заходів, спрямованих на активізацію стартап-руху у студентському середовищі Харкова. Проект «Visa Support» передбачає надання допомоги ІТ-спеціалістам в оформленні документів для отримання віз, 
зокрема шенгенських. Проект «Passion talk» спрямований на проведення відео-лекцій з історії успіху ІТ-фахівців, призначених для старшокласників та студентів, фахівців ІТ-компаній, ІТ-стартаперів. Проектом «IT legal support» передбачено надання кваліфікованої юридичної допомоги ІТ-компаніям міста. Метою проекту «International relations» є маркетинг ІТ-індустрії Харкова на світовому ринку, у тому числі налагодження співпраці з представниками бізнесу Канади. «KIDS2IT» – це освітній проект кластера для старшокласників та викладачів інформатики області, який включає проведення інтенсив-курсів «Основи програмування», «Комп’ютерна графіка», «Веб-дизайн», «Веб-програмування», «Анімація і мультиплікація», а також організацію екскурсій до ІТ-компаній [5]. 
Отже, метою діяльності ІТ-кластера є перетворення Харкова на один із провідних центрів інформаційних технологій не лише України, але й Центрально-Східної Європи, а також забезпечення умов для самореалізації молоді в галузі ІТ-технологій.
У червні 2015 р. на Харківщині було створено інноваційно-освітній кластер «Агротехніка» з метою взаємодії наукової, освітньої, інноваційної та промислової діяльності, сприяння обміну знаннями, досвідом, ефективного трансферу технологій та інформації. Ініціаторами та учасниками кластера стали: Харківська обласна державна адміністрація, Індустріальна Група «У.П.Е.К.», Лозівський ковальсько-механічний завод, Українське конструкторське бюро трансмісій і шасі, Харківський національний технічний університет сільського господарства імені Петра Василенка. До кластера приєдналися університети-партнери з інших регіонів України – Сумський національний аграрний університет, Миколаївський національний аграрний університет, Таврійський державний агротехнологічний університет, Уманський національний університет садівництва, Львівський національний аграрний університет. У 2016 р. кластер поповнився новими учасниками, включаючи Український науково-дослідний інститут прогнозування та випробування техніки і технологій для сільськогосподарського виробництва імені Леоніда Погорілого та ПАТ «Харківський підшипниковий завод». Кластер є завжди відкритим для потенційних учасників як з боку університетів та підприємств, так і громадських організацій [1].
Учасники кластера об’єднали зусилля навколо досягнення таких цілей та завдань: упровадження енергоефективних технологій землеобробітку; імпортозаміщення зразків іноземної техніки; розробка та виробництво вітчизняної агротехніки, яка не поступається імпортній за технічним рівнем та якістю і є дешевшою; просування землеобробної агротехніки підприємств на вітчизняному та іноземних ринках; створення нових робочих місць; покращення технічного рівня вищої освіти в університетах аграрного профілю; організація перепідготовки агрономів і механізаторів; проведення наукових досліджень; комерціалізація технологій і технічних інновацій; ознайомлення фахівців агропідприємств зі зразками нової вітчизняної агротехніки; покращення діалогу з державою щодо підтримки виробників агротехніки та впровадження нових агротехнологій; розширення міжнародних зв’язків та участь кластера в міжнародних проектах та програмах.
Проект інноваційно-освітнього кластера «Агротехніка», презентований Харківським національним технічним університетом сільського господарства імені Петра Василенка наприкінці 2015 р. на ІІ щорічній науково-освітній виставці «Публічне управління ХХІ», був визнаний кращою роботою в номінації «Інноваційні розробки». Зазначений університет представив дорожну карту виконання завдань кластера, ефективність якого підтримується синтезом діяльності основних його учасників, включаючи обласну державну адміністрацію, підприємства-виробники та вищі навчальні заклади. Серед реалізованих заходів варто відзначити такі: проведення Дня поля «Лозівські машини»; відкриття лабораторії, оснащеної зразками сучасної сільгосптехніки; проведення спільних виробничих випробувань нових агрегатів на базі навчально-дослідницького центру університету; організація курсів для викладачів з освоєння прикладного програмного забезпечення «PRO/Engineer» на базі Індустріальної Групи «У.П.Е.К.»; проведення спільних заходів «День механіка-2015»; узгодження тематики науково-дослідницької роботи з виробництвом. Отже, інноваційно-освітній кластер «Агротехніка» є успішним прикладом функціонування інноваційного об’єднання  в галузі новітніх технологій землеобробітку і сучасного сільгоспмашинобудування.
Загалом Харківщина володіє значним промисловим та інтелектуальним потенціалом для розвитку інноваційних кластерів, у тому числі в галузях «нової економіки» (біотехнології та біофармацевтика, нанотехнології, інформаційно-комунікаційні технології, енергозберігаючі технології, екотехнології тощо). З метою активізації міжрегіонального економічного співробітництва та підвищення конкурентоспроможності регіонів перспективним вважаємо формування інноваційних кластерів у нафтогазовій та туристичній галузях, включаючи Харківську, Полтавську та Сумську області. 

Список використаних джерел
1.	Меморандум кластера «Агротехніка» [Електронний ресурс] //Офіційний сайт кластера. – Режим доступу: http://agrocluster.org.ua/
2.	Рішення Харківської обласної ради «Про затвердження Плану заходів на 2015-2017 роки з реалізації Стратегії розвитку Харківської області на період до 2020 року» від18.06.2015 р. [Електронний ресурс]. – Режим доступу: // Офіційний сайт Харківської обласної державної адміністрації. – Режим доступу: http://old.kharkivoda.gov.ua/
3.	Стратегія розвитку Харківської області на період до 2020 року [Електронний ресурс] // Офіційний сайт Харківської обласної державної адміністрації. – Режим доступу: http://old.kharkivoda.gov.ua/
4.	Стратегія соціально-економічного розвитку Харківської області на період до 2015 року: монографія. – Х.: Видавничий Дім «ІНЖЕК», 2008.–352 с.
5.	Харківський ІТ-кластер [Електронний ресурс]// Офіційний сайт кластера. – Режим доступу: http://it-kharkiv.com/all-participants/

Секція 2
ЛЮДСЬКІ РЕСУРСИ В СУЧАСНИХ УМОВАХ: ТЕНДЕНЦІЇ, ПРОБЛЕМИ, ПЕРСПЕКТИВИ

Дорошенко Г.О., д.е.н., професор
Харківський національний університет ім. В.Н. Каразіна

СОЦІАЛЬНИЙ ДІАЛОГ ЯК ІНСТРУМЕНТ УЗГОДЖЕННЯ ІНТЕРЕСІВ РІЗНИХ СОЦІАЛЬНИХ ГРУП ТА ДЕРЖАВНИХ ІНСТИТУТІВ

Більшість державних інститутів і існуючих зв’язків у сучасному суспільстві вимагають реформування через появу нових викликів внутрішнього і зовнішнього середовища. Глобалізація; черговий перерозподіл сфер впливу, каналів капіталу, праці між країнами; глибока і довготривала економічна криза, зростання соціальної нерівності та напруги формують нові вимоги до функціонування держави, форм взаємодії між нею та суспільством. Після закріплення на рівні Конституції (ст.1) статусу України як соціальної держави «Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава», нагальною необхідністю стало проведення активної соціальної політики, яка відповідно до ст. 3. Конституції України, орієнтована на те, що «людина, її життя і здоров’я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю» [1]. І хоча на законодавчому рівні не існує визначення «соціальна держава», але, як відчувається з контексту, це визначення реалізується через впровадження заходів, що забезпечують пріоритет соціальних цінностей суспільства – «забезпечення прав і свобод людини є головним обов’язком держави» [1].
Але відсутність реальних кроків щодо реалізації вищезазначених положень приводить до загострення негативних моментів у всіх сферах життя суспільства. Політична і соціально-економічна невизначеність сприяє збільшенню недовіри до процесу демократичних реформ і державної влади, байдужості населення до змін, що намагається реалізувати або імітувати уряд.
Як свідчить досвід розвинутих країн, одним із найефективніших шляхів розв’язання подібної ситуації стає соціальний діалог, який є інструментом досягнення стабільності та стійкості суспільства, запобігання або мирного розв’язання соціальних конфліктів, механізмом створення й стабільного функціонування систем освіти, охорони здоров’я, культури, є гарантією соціальної злагоди і прогресу, забезпечення прав і свобод всіх громадян. На нормативно-правовому рівні для імплементації цього інструменту в України сформовано певне підґрунтя. Відповідно до Конституції (ст.8) задекларовано верховенство права, рівність сторін. Крім того, в Україні є закон, що регламентує саме ці відносини – «Про соціальний діалог в Україні» [2]. Цей Закон визначає правові засади організації та порядку ведення соціального діалогу в Україні з метою вироблення та реалізації державної соціальної і економічної політики, регулювання трудових, соціальних, економічних відносин та забезпечення підвищення рівня і якості життя громадян, соціальної стабільності в суспільстві. Але у ньому поняття соціальний діалог визначено дуже вузько, що не відповідає вимогам сьогодення – «Соціальний діалог – процес визначення та зближення позицій, досягнення спільних домовленостей та прийняття узгоджених рішень сторонами соціального діалогу, які представляють інтереси працівників, роботодавців та органів виконавчої влади і органів місцевого самоврядування, з питань формування та реалізації державної соціальної та економічної політики, регулювання трудових, соціальних, економічних відносин» [2].
Поняття соціальний діалог можна розглядати у декількох площинах:
-	На рівні міжнародних відносин – це процедура спільних консультацій соціальних партнерів;
-	На національному рівні можна використовувати такі підходи: це такий вид взаємодії соціальних суб’єктів, який виступає засобом узгодження спільних зусиль (в організаційно-управлінській та предметно-практичній діяльності) представників різних спільнот, верств і груп та припускає можливість знаходження консенсусу у вирішенні конфліктних (спірних) ситуацій [3]; процес активізації соціальної взаємодії з узгодження та регулювання інтересів сторін соціально-трудових відносин з економічних і соціальних питань за сучасних умов. Соціальний діалог – це складне суспільне явище, процес взаємодії різних соціальних груп і владних структур щодо узгодження їх інтересів у політичній, соціально-економічній і трудовій сферах [4].
-	На рівні соціально-трудових відносин – це процес визначення та зближення позицій, досягнення спільних домовленостей та прийняття узгоджених рішень у сфері праці сторонами соціального діалогу, які представляють інтереси працівників, роботодавців та держави, тобто відповідно до Закону «Про соціальний діалог», з чітким визначенням сторін такого тристороннього співробітництва, що характеризує трипартизм.
Тобто на рівні держави соціальний діалог може відбуватися між громадянським суспільством і державою на рівноправній основі, щодо узгодження інтересів у будь-яких сферах суспільного життя. Соціальний діалог визначається як цінний демократичний засіб вирішення соціальних проблем, формування консенсусу; це сучасний і динамічний процес, що має унікальний потенціал та широкі можливості сприяння прогресу в контексті глобалізації, регіональної інтеграції і перехідного періоду [5].
Поняття соціальний діалог нерозривно пов’язано з поняттям «соціальне партнерство», яке з’явилося у нормативно-правових актах України та наукових роботах у 90 роках минулого століття. І на сьогоднішній день прийнято цей термін використовувати у:
-	У вузькому розумінні, як процес, технологію урегулювання соціально-трудових відносин між найманими працівниками, роботодавцями та державою засобами колективно-договірного регулювання;
-	У широкому сенсі, як інструмент формування і вдосконалення громадянського суспільства, принцип соціальної політики держави, як систему суспільних відносин, що сприяє формуванню соціально відповідальної держави.
Тобто у сучасних умовах соціальне партнерство розглядається як соціальна інновація, що вийшла за межі трудових відносин і охопила усі ланки суспільного життя.
З наукової точку зору поняття соціальний діалог, соціальне партнерство, соціальна відповідальність змінюються відповідно до змін тих взаємовідносин, які вони відображають.
Аналізуючи поняття соціальне партнерство та соціальний діалог, можна виділити три основні лінії тлумачення взаємозв’язків цих понять:
1.	ці поняття розглядаються як синоніми. Цей підхід характерний для вітчизняного законодавства, на думку спеціалістів це пов’язано з прив’язкою до законодавчої бази Європейського Союзу, що містить поняття «діалог між соціальними партнерами» [6].
2.	 соціальний діалог виступає елементом соціального партнерства. Соціальне партнерство, є системою відносин між роботодавцями, працівниками й державою, які за допомогою відповідних механізмів узгоджують свої інтереси у соціально-економічній і трудовій сферах. Соціальний діалог є процесом, що включає всі типи переговорів, консультацій та обміну інформацією між роботодавцями, працівниками й державою, спрямований на успішне вирішення питань соціально-економічної політики [7, c. 5].
3.	соціальний діалог включає в себе соціальне партнерство, сторони враховують розбіжність інтересів однин одного, але намагаються узгодити їх.
Соціальний діалог як і соціальне партнерство не можуть виникнути  на пустому місці, без формування відповідних, політичних, соціальних, економічних та культурних передумов:
-	Формування певного рівня свідомості представників суспільства, які мають доступ до необхідної інформації;
-	Наявність політичної волі, активної громадської позиції, відповідної законодавчої бази та інституційної підтримки;
-	Відсутність або жорстке обмеження адміністративно-командних методів управління економікою;
-	Взаємозв’язок і послідовність у реалізації регуляторної політики на всіх рівнях;
-	Повага до цінностей та інтересів іншої сторони.
Як бачимо, налагодженню ефективного соціального партнерства бракує багато складових, у тому числі нормативно-правового регулювання. Проте для України життєво необхідно формувати ефективні системи як соціального партнерства так і соціального діалогу, через високій рівень соціального невдоволення, напруження та протестних настроїв. Ці інструменти сучасного розвинутого демократичного суспільства є критерієм ефективності взаємодії держави і суспільства, ведуть до вдосконалення економічної демократії, участі громадян в обговоренні і прийнятті важливих рішень, що визначають подальший розвиток країни.
Важливою складовою поняття «соціальне партнерство» є соціальна відповідальність, яка реалізується через механізми прийняття управлінських рішень, суспільного контролю за їхньою реалізацією, зворотнім зв’язком. І відповідно до стану соціальної відповідальності формується суспільна довіра до дій та рішень органів влади. Довіра громадян – це джерело легітимності державної влади.
Соціальна політика займає важливе місце в механізмі забезпечення потреб людини. Найбільш пріоритетними цілями соціальної політики є:
– зниження соціальної напруженості та збереження миру і злагоди в суспільстві;
– досягнення соціальної справедливості;
– забезпечення соціально-політичної стабільності в державі;
– сприяння зайнятості кожного громадянина;
– функціонування системи соціального забезпечення;
– створення всебічних умов для гідного рівня життя людини;
– вирішення соціальних проблем, викликаних негативними наслідками економічних реформ у суспільстві.
Таким чином, соціальна політика є засобом узгодження соціально-економічних інтересів різних соціальних груп та владних структур, а соціальний діалог виступає інструментом реалізації цього засобу.

Список використаних джерел
1.	Конституція України: Прийнята на 5-й сесії України 28червня 1996р. – К: Преса України, 1997. – 80с. 2. Закон України про соціальний діалог в Україні// Офіційний вісник України/ 2011. – № 3. – Cт.168. 
2.	Балабанова Н.В., Жуков В.И., Пилипенко В.Е. Соціальний діалог. Соціальне партнерство. Соціальна держава: монографія/ В.Е. Пилипенко, – Київ, – 2002. – 198с.
3.	Осовий Г.В., Жуков В.І., Руденко В.М., Семеніхін В.О. «Соціально-трудові відносини: питання теорії та практики в Україні» : навчальний посібник/ В.І. Жуков. – Київ, 2005. – Київ АПСВ. – 432с.
4.	Петроє О. М. Соціальний діалог у державному управлінні: європейський досвід та українські реалії : монографія / О. М. Петроє. – К. : НАДУ, 2012. – 304 с. 
5.	Сорочищин М. В. Поняття соціального діалогу за Проектом Трудового кодексу України // Теоретичні та практичні проблеми реалізації прав людини у сфері праці і соціального забезпечення: тези доп. та наук. повідомл. учасників II Міжнародної науково-практичної конференції; м. Харків, 8-9 жовтня 2010 р. / [За ред. к.ю.н., доц. В. В. Жернакова]. – Х. :Кроссроуд, 2010. – С. 410-413.
6.	Громадська Н. А. Соціальний діалог як інструмент впровадження державної соціальної політики : автореф. дис. канд. політ. наук : спец. 23.00.02 «Політичні інститути та процеси» / Н. А. Громадська. – Миколаїв, 2008. – 18 с.
7.	Онікієнко В. В. Розвиток ринку праці України: тенденції та перспективи / В. В. Онікієнко, Л. Г. Ткаченко, Л. М. Ємельяненко / за заг. ред. В. В. Онікієнка. – К. : Рада по вивченню продукт. сил України НАН України, 2007. – 286 с

Бачинська О.М., к.е.н., асистент
Тернопільський національний економічний університет

МОТИВАЦІЯ ПРАЦІВНИКІВ У СИСТЕМІ УПРАВЛІННЯ ЛЮДСЬКИМИ РЕСУРСАМИ

В умовах жорсткої конкуренції досягти бажаного рівня економічного розвитку Україна зможе тільки при правильному управлінні людськими ресурсами. Сьогодні проблема недосконалості системи мотивації працівників є однією із головних і вимагає системного підходу до свого вирішення. Упродовж багатьох років (до 1861 р.) домінувала модель грубого примусу до праці або метод «батога і пряника», яка передбачала такі засоби мотивації як примус і винагорода. З розвитком капіталізму (1861 р. – кін. 19 ст.) розпочалося наукове осмислення проблеми мотивації трудової діяльності.
Вивчення проблем мотивації трудової діяльності має як теоретичне, так і пряме практичне значення. Від того, як розуміє та чи інша людина свою трудову діяльність і якими мотивами вона керується, залежить її ставлення до роботи. Управління людьми та мотивація їх діяльності має важливе значення для всіх організацій – великих і малих, комерційних і некомерційних, промислових і діючих у сфері послуг. Без людей немає організації. Без потрібних людей жодна організація не зможе досягти своїх цілей і вижити. Мотивація тісно пов’язана з проблемою керування персоналом. Нові економічні відношення пред’являють нові вимоги до персоналу. Це не лише відбір, навчання і розміщення кадрів, але і формування нової свідомості, менталітету, а отже, і методів мотивації [3].
В економічній літературі поняття «мотивації» трактується неоднозначно і в цілому зводиться до двох основних теорій: змістовних та процесійних.
У змістовних теоріях (теорія потреб М. Туган-Барановського; теорія ієрархії потреб Маслоу; теорія існування, відносин і росту К. Альдерфера; теорії «X» та «Y» Д. МакГрегора; теорія зустрічних потреб МакКлелланда, двофакторна теорія мотивації Ф. Герцберга; теорія драйвів К. Халла; теорія «Z» У. Оучі) акцент робиться на потребах людини та їх класифікації. Таким чином вивчається порядок досягнення мети мотивації через цілеспрямований вплив на систему мотивів людини на базі встановленої ієрархії потреб.
Інший зміст мають процесійні теорії (теорія очікувань В. Врума; теорія справедливості (неупередженості) С. Адамса; теорія партисипативного (спільного) управління; теорія результативної валентності Дж. Аткінсона; теорія матеріального стимулювання праці; теорія підкріплення Б. Скіннера; комплексна теорія Портера та Лоулера), які більше уваги приділяють поведінці людей, що заснована здебільшого на їх очікуваннях. Для цілей побудови політики мотивації персоналу більше адаптовані саме процесійні теорії,оскільки встановлюють причинно-наслідкові зв’язки між потребами людини та її діями, спрямованими на задоволення таких потреб. Так, підприємство при обранні та затвердженні політики мотивації персоналу обирає інструменти стимулювання, які найбільше відповідають очікуванням працівників. Крім того, різні теорії мотивації не суперечать одна одній, а взаємодоповнюються, відображаючи багатогранність і нестандартність процесу мотивації та визначають необхідність комплексного підходу до вирішення цієї складної проблеми.
Така різноманітність визначень засвідчує, що мотивація персоналу – це складне і багатопланове явище, яке потребує всебічного вивчення. Тому, з’ясовуючи сутність і природу мотивації, необхідно усвідомлювати, що йдеться передовсім про процес, який відбувається в самій людині і спонукає її поводитися у конкретній ситуації у певний спосіб.
В управлінській науці розроблені та знайшли широке практичне застосування різні мотиваційні моделі. Найширше розповсюдження серед них отримали такі:
— раціональна мотиваційна модель, яка в своїй основі ґрунтувалась на широкому використанні матеріальних стимулів, тобто за допомогою нагороджень або стягнень за наслідками роботи;
— мотиваційна модель самореалізації, яка реалізується через активізацію внутрішніх мотивів людини, можливості самовираження, творчість у праці, визначення заслуг, розширення самостійності і відповідальності, перспективи кар’єри і професійного зростання;
— мотиваційна модель співучасті (причетності), яка втілюється через розвиток співпраці, партнерства, участь в управлінні, власності, делегування повноважень [2].
Хочеться звернути увагу на теорію мотиваційного потенціалу професійної діяльності, яка була розроблена в 1976 р. Хекманом Дж. Річардом і Олденом Р. Грегором. Дана теорія базується на гіпотезі, за якою, у кожного виду праці є кілька основних параметрів, і якщо ці параметри покращити, то працівник відчує внутрішню впевненість у важливості своїх дій, відповідальність і зрозуміє зв’язок між затраченими зусиллями і отриманими результатами. Це стимулює працівника до професійного росту і самовдосконалення.
Модель мотиваційного потенціалу професійної діяльності складається з трьох частин: основних характеристик робочого місця, критичних психологічних станів і потреби у рості. Кожен працівник стикається з п’ятьма основними характеристиками своєї роботи:
–	спектр навичок потрібних для виконання конкретної роботи;
–	конкретність робочого завдання – ідентифікація виконуваної роботи з кінцевим результатом;
–	значимість робочого завдання – ступінь впливу роботи на життя всередині і поза установою;
–	автономність – можливість саморегуляції кола професійних обов’язків;
–	зворотній зв’язок – інформація, яку отримує працівник про результати виконаної роботи.
Однак, перелічені характеристики приносять максимальне задоволення тоді, коли працівники перебувають у певних психологічних станах:
–	сприйняття значимості роботи – міра, за якою працівник сприймає свою роботу як щось важливе і цінне. Різноманітність, значимість та індивідуальність поставлених завдань пробуджують у людини почуття важливості її праці;
–	відповідальність – це міра, за якою людина почуває себе відповідальною і підзвітною за результати роботи. Саме автономія провокує даний психологічний стан;
–	знання результатів – це міра, за якою людина знає і розуміє рівень ефективності виконаної роботи. Інформацію про фактичні результати роботи дає зворотній зв’язок.
Відзначені психологічні стани стимулюють розвиток внутрішньої мотивації. Зниження рівня психологічної мотивації зумовлює різке погіршання показників продуктивності.
Ще однією складовою моделі є рівень потреби у професійному рості. Відповідно, чим сильнішою є ця потреба, тим кращими будуть результати професійної діяльності [5].
Якщо мотивацію розглядати як процес впливу на поведінку людини факторів-мотиваторів, то теоретично її можна розділити на 6 стадій, що наступають послідовно, а саме:
1 – потреба виявляється як відчуття людиною нестачі чогось і «вимагає» свого задоволення;
2 – наявність потреби потребує від людини певної реакції (задовольнити!);
3 – людина самостійно визначає, що конкретно її треба зробити для задоволення потреби;
4 – людина докладає певних зусиль для того, щоб досягти поставлених цілей;
5 – людина отримує те, що має задовольнити її потребу і оцінює наскільки отриманий результат відповідає очікуваним. Залежно від цього відбувається послаблення, збереження або посилення мотивації;
6 – залежно від рівня задоволення потреби, величини винагороди за докладені зусилля людина або припиняє діяльність до виникнення нової потреби, або продовжує пошук способів задоволення наявної потреби [1].
Хочеться підкреслити, що проблемою мотивації слід перейматись ще на етапі навчання майбутніх фахівців. Слушним є дослідження Т. Туркота, котрий вивчав питання динаміки професійної мотивації студентів до навчання у вищій школі. Як зазначає автор, студенти першого курсу зазвичай керуються власними уявленнями про майбутню професію, що змінюються у процесі навчання. Для молодих людей першого року навчання студентство асоціюється із заняттями творчістю, можливістю самовдосконалення, самореалізацією тощо. Протягом цього періоду попередні стереотипи щодо навчання та майбутньої професії руйнуються, відбувається адаптація до нових вимог та форм навчання у вищій школі. Задля того аби студенти не втратили бажання навчатися, переживаючи труднощі адаптації, викладачам рекомендується формувати у них мотивацію до активної самостійної роботи. Методи спонукання не завжди є ефективними, тому надається перевага формуванню пізнавального інтересу до предметів та процесу оволодіння ними. У випадку появи інтересу до предметів студент сам знаходитиме час для навчання, адже внутрішня мотивація є домінуючою у процесі пізнання. Наступним важливим етапом для формування позитивного ставлення до майбутньої професії, а отже, і мотивів її опанування, за Т. Туркотом, є третій рік навчання, коли відповідно до навчальних планів починається спеціалізація. Цей період характеризується активізацією інтересу студентів до науково-дослідницької діяльності, що в свою чергу приводить до локалізації інтересів особистості, конкретизації уявлень майбутніх фахівців про специфіку обраної професії, симулює мотивацію до отримання освіти. На четвертому курсі навчання у молодих людей відбувається переоцінка цінностей та мотивів до навчання у зв’язку із проходженням практики за спеціальністю. У студентів підвищуються вимоги, змінюються очікування щодо змісту, форм і методів спеціальної підготовки. Протягом цього періоду у молодих людей формуються потреби самореалізації, відбувається активний пошук шляхів працевлаштування або місця подальшого навчання. Студенти випускних курсів зазвичай вже мають чітке уявлення та сформоване позитивне або негативне ставлення до майбутньої професії [4, с. 125-127].
Отже, для формування належного ставлення до праці потрібно створити такі умови, за яких працівник сприймав би свою працю як свідому діяльність, необхідну для нормального забезпечення себе і сім’ї, як джерело самовдосконалення, саморозвитку та основу професійного зростання. Мотивування персоналу може бути дієвим за умови застосування сучасних форм і методів стимулювання, що і буде метою подальших наукових досліджень.

Список використаних літературних джерел
1. Бондаренко С.С. Внесення змін до мотивації персоналу як головна умова застосування концепції постійного вдосконалення на українських підприємствах / С.С. Бондаренко // Гуманізація соціального управління: Тези доповідей Всеукр. наук.-практ. конф. 29 квітня 2008р. – Х.: ФОП Александрова К.М., 2008. – С. 18-22.
2. Коваленко І.Ф. Мотивація – одна із складових ефективного управління розвитком людських ресурсів організації [Електронний ресурс] / І.Ф. Коваленко. – Режим доступу:  http://www.irbis.kneu.kiev.ua:8080/bitstream/2010/180/1/Коваленко.pdf
3. Попрозман О.І. Мотивація персоналу на підприємствах / О.І. Попрозман // Формування ринкових відносин в Україні. – 2010. – № 9. – С. 69–72. 
4. Туркот Т.І. Педагогіка вищої школи: навч. посіб. / Т.І. Туркот. – К.: Кондор, 2011. – 628 с.
5. Hackman J.R., Oldham G.R. Motivation Trough the Design of Work: Test of a Theory // Organizational Behavior and Human Performance, 16. – 1976. – Р.250-279.

Бондаренко А.М., доктор філософії з економічних питань, доцент
Харківський інститут бізнесу і менеджменту,
Бондаренко В.А., студент 4-го курсу
Харківський інститут бізнесу і менеджменту

ЗАГАЛЬНІ ПРИНЦИПИ І МЕТОДИ ПОБУДОВИ СИСТЕМИ УПРАВЛІННЯ ПЕРСОНАЛОМ

Під час кризи різко загострюється пряма і альтернативна конкуренція, зникає пильність споживачів, актуалізуються проблеми побудови системи управління персоналом. Розв’язання теоретичних і практичних задач управління в різних соціальних об’єднаннях набуває все більшої ваги в зв’язку з гуманізацією суспільства, зростанням ролі і значимості захисту прав і свобод людини, розвитком ринкових відносин, формуванням нових соціальних структур і форм управління, наростанням соціальних стрес-чинників. Реалізація влади в суспільстві й в окремих структурних підрозділах здійснюється за допомогою управлінської діяльності.
Розрізняють дві групи принципів побудови системи управління персоналом будь-якої організації:
– принципи, які характеризують вимоги до формування системи управління персоналом,
– принципи, які визначають напрямки розвитку системи управління персоналом.
Всі принципи побудови системи управління персоналом реалізуються у взаємодії. Їхнє сполучення залежить від конкретних умов функціонування системи управління персоналом в організації.
Наукою і практикою розроблені методи вивчення стану чинної системи управління персоналом організації, побудови, обґрунтування і реалізації нової системи.
Синтетичний аналіз є методичним засобом системного підходу до розв’язання проблем удосконалювання системи управління персоналом. Системний підхід орієнтує дослідника на вивчення системи управління персоналом у цілому і складових її компонент: цілей, функцій, організаційної структури, кадрів, технічних засобів управління, інформації, методів управління людьми, технології управління, управлінських рішень; на виявлення різноманітних типів зв’язків цих компонентів між собою і з зовнішнім середовищем і зведення їх у єдину цілісну системи.
Метод декомпозиції дозволяє розчленувати складні явища на більш прості. Чим простіші елементи, тим повніше проникнення вглиб явища і визначення його суті.
Метод послідовної підстановки дозволяє вивчати вплив на формування системи управління персоналом кожного чинника окремо, під дією яких склався її стан, елімінуючи дії інших чинників. Чинники ранжуються і серед них відбираються найбільш істотні.
Метод порівнянь дозволяє порівняти існуючу систему управління персоналом із подібною системою передової організації, із нормативним станом або станом у минулому періоді. Варто враховувати, що порівняння дає позитивний результат за умови порівнянності досліджуваних систем, їхньої однорідності.
Динамічний метод передбачає розташування даних у динамічному ряді і вилучення з нього випадкових відхилень. Тоді ряд відображує стійкі тенденції. Цей метод використовується при дослідженні кількісних показників, які характеризують систему управління персоналом.
Метод структуризації цілей передбачає кількісне і якісне обґрунтування цілей організації в цілому і цілей системи управління персоналом зокрема із погляду їхньої відповідності цілям організації.
При структуризації цілей повинні бути забезпечені взаємоузв’язка, повнота, порівнянність цілей різних рівнів управління персоналом.
Експертно-аналітичний метод вдосконалювання управління персоналом ґрунтується на залученні до цього процесу поряд з управлінським персоналом організації висококваліфікованих фахівців із управління персоналом «зі сторони».
Винятковий ефект у практиці вдосконалення управління персоналом дає нормативний метод. Він передбачає застосування системи нормативів, що визначають склад і зміст функцій з управління персоналом, чисельність працівників за функціями, тип організаційної структури, критерії побудови структури апарату управління організації в цілому і системи управління персоналом зокрема (норма керованості, ступінь централізації функцій, кількість щаблів управління, число ланок, розміри відділів, порядок підпорядкованості і взаємозв’язки відділів), поділ і кооперацію праці керівників і спеціалістів управління персоналом організації.
Останнім часом все ширше застосовуються й інші методи побудови системи управління. Найбільший ефект і якість системи управління персоналом досягається в тому випадку, коли застосовується система методів у комплексі. Застосування системи методів дозволяє поглянути на об’єкт вдосконалення з усіх боків, щоб уникнути прорахунків. При цьому функціонально-вартісний аналіз системи управління персоналом, як універсальний метод дозволяє застосовувати систему методів.

Кулинич Т.В., к.е.н.
Харківський інститут бізнесу і менеджменту

МОТИВАЦІЯ ПЕРСОНАЛУ ПІДПРИЄМСТВА В КОНТЕКСТІ ПОТРЕБ ПРАЦІВНИКІВ

Формування діючої трудової мотивації є важливою ланкою в ланцюзі перетворень, що здійснюються в ході трансформації вітчизняної економіки. В умовах ринку від працівників потрібно уміння так організувати свою працю, щоб їх віддача була максимальною. При цьому важливим фактором посилення трудового потенціалу повинна стати особиста зацікавленість працівників, заснована на можливості задоволення своїх соціальних і фізіологічних потреб.
За умов ринкової економіки досить актуально постала проблема дослідження методів мотивації персоналу на підприємствах. Тому перед багатьма науковцями постала потреба в їхньому дослідженні, згрупуванні та виокремленні тих методів мотивації, які будуть найбільш актуальні за ринкових умов господарювання.
Актуальність дослідження даної теми полягає в тому, що останнім часом зростає значення мотивації персоналу на підприємствах, що, у свою чергу, сприяє активному використанню мотиваційних заходів щодо персоналу підприємств.
Вивченням та дослідженням методів мотивації персоналу займається досить велика кількість науковців та вчених, проте, на нашу думку, проблема мотивації праці в контексті потреб самих працівників потребує більш глибокого вивчення та аналізу. Проблемами мотивації праці займаються: В. М. Данюк, А. П. Єгоршин, А. Л. Єськов, О. О. Жигло, А. Л. Злотніков, А. М. Колот, О. В. Крушельницька, М. П. Лукашевич, Є. Г. Молл, Н. О. Москаленко, Т. В. Поспєлова, В. Л. Романов, О. В. Сардак, С. І. Сотнікова, Б. Швальбе, Л. Якокка.
Мотивація персоналу займає одне із центральних місць у системі управління будь-яким соціально-економічним об’єктом. Мотивація персоналу є однією із функцій управління поряд з іншими функціями управління, такими як планування, організація, контроль, прийняття рішень.
Мотивація персоналу є складовою частиною управління фірми. Успіх управління будь-яким соціально-економічним об’єктом залежить від того, наскільки ефективна мотивація людей, які працюють у межах цього об’єкта. 
Людина – заручник своїх потреб, мотивів, цінностей. Вони визначають її поведінку, і саме вони можуть стати для роботодавця ключем до ефективного управління персоналом. Протягом декількох століть цей ключ шукали генії управлінської думки. Ієрархія потреб Абрахама Маслоу, двофакторна концепція Фредеріка Герцберга, теорія Y Дугласа МакГрегора, концепція ERG Клейтона Альдерфера і ряд інших теорій намагалися дати відповідь на питання, що визначає поведінку працівника.
Мотиви – це завжди комплекс. У сучасному HR прийнято визначати не менше трьох-чотирьох основних мотивуючих факторів. Причому найчастіше мотиви пов’язані між собою. І дія на один без урахування іншого може виявитися марною тратою сил. Мотиви, потреби, цінності піддаються змінам. Зміни можуть відбуватися як у міру розвитку особистості, так і під впливом зовнішніх умов. На цьому принципі засновані механізми корекції індивідуальних мотиваторів. Щоправда, треба розуміти, що процес цей складний і довгий. І зважуються на подібний крок або у випадку боротьби за особливо цінного співробітника, або якщо зміни мотивації потребує весь персонал компанії. Матеріальна мотивація, або просто гроші, – лише один з декількох десятків мотивуючих факторів, який найчастіше зустрічається, притому не найефективніший.
Приміром, управління такими мотивами як кар’єрний ріст, статус, слава, оцінка, ясність мети, може впливати на ентузіазм працівника не менше, ніж висока зарплата і бонуси. Згідно з класичним визначенням, в HR прийнято вважати мотиватором той фактор, задоволення якого впливає на ефективність праці. Справа в тому, що є й інші чинники, задоволення яких на продуктивності праці не позначається. Таким чином потрібно відшукати саме ті фактори, задоволення яких впливає на продуктивність праці. Це можна зробити за допомогою пошуку мотиву.
Існує велика кількість методик для оцінки мотивуючих факторів:
1. Включене спостереження. Це скоріше мистецтво, ніж метод. Менеджер, який зробив ставку на отримання інформації з спостережень та інтерпретації дій співробітників повинен як мінімум мати емпатію (здатність емоційно відгукуватися на переживання інших людей), спостережливість, вміння розуміти та правильно трактувати патерни (поведінкові зразки), які демонструє співробітник. Природно, ні про яку формалізацію процесу не йдеться: результати такого дослідження виражаються у спостерігача в думці.
2. Тести та опитування. Найбільш формальний інструмент. З його допомогою дослідник отримує індивідуальний або груповий мотиваційний профіль – схему, яка зображує структуру мотивуючих факторів. Якщо в першому випадку мистецтво потрібно від спостерігача, то тут весь тягар відповідальності лягає на укладача анкети – кількох десятків питань і правил інтерпретації відповідей.
3. Мотиваційна бесіда. Один з варіантів глибинного інтерв’ю, що дозволяє виявити фактори, що визначають співрозмовника.
4. Мотиваційний семінар. Комплексна методика, що включає багато інших інструментів – інтерв’ю, опитування, вправи та рольові ігри. Або ситуаційна – проведення дослідження мотиваційних чинників у пікові для компанії моменти: під час кризи, при виході на нові ринки, реорганізації.
Існує і набір класичних ознак, які можуть стати сигналом для дослідження. Висока плинність персоналу, проблеми при переході співробітників з одного відділу в інший, падіння продуктивності праці і, нарешті, масовий відхід. Будь-яка зміна в сфері управління персоналом, як правило, теж супроводжується мотиваційною діагностикою. Підсумки дослідження формалізуються у вигляді мотиваційних профілів – індивідуальних або зведених (по підрозділу або в цілому по підприємству). Деякі компанії складають окремий зведений профіль по відповідній групі найбільш успішних фахівців. У деяких компаніях створюють ще й так звані профілі ідеальних співробітників, які формуються виходячи з уявлення керівництва або експертів про оптимальне поєднання мотивуючих факторів.
За допомогою профілів успішних та ідеальних співробітників можна отримати набір мотиваторів, який найповніше відповідає вимогам компанії. Згодом їх можна використовувати в якості еталона. Наприклад, порівнюючи профілі інших співробітників або кандидатів на вакансії.
Окреме питання: що робити з співробітниками, чиї мотиваційні профілі значно відрізняються від бажаного. Якщо цінність співробітника висока, то при формуванні компенсаційного пакету варто врахувати індивідуальні особливості даної особи. Якщо не врахувати, то, швидше за все, такий співробітник – кандидат на звільнення. Перебудова структури мотивуючих чинників – процес складний і важко передбачуваний. Методи можуть варіюватися від створення системи внутрішньокорпоративних заходів до зміни корпоративної культури, або структури бізнес-процесів (розширення повноважень певних груп співробітників, зміна системи контролю).
Згідно з дослідженнями, проведеними деякими західними рекрутинговими компаніями, невеликі компанії з чисельністю персоналу 60-100 осіб більше приділяють увагу грошовому компоненту, ніж великі. Вони змушені платити на 20-60% більше, ніж відомі в світі компанії-бренди. Типова стратегія невеликих компаній – це залучення висококваліфікованих співробітників і різке збільшення їм платні. При цьому відмічено, що співробітники, які отримують підвищену зарплату, зовсім не лояльні до фірми, і плинність серед «перекуплених» фахівців набагато вище, ніж серед співробітників, вирощених всередині фірми.
Щоб уникнути розвитку таких негативних моментів, потрібно створювати в структурах сприятливий психологічний клімат. Робітник повинен відчути причетність до того, чим займається компанія. Тоді розмір зарплати відійде на задній план (можливо, тимчасово), і співробітник перестане думати про застосування своїх здібностей в інших фірмах, де праця оплачується вище. Як стверджують експерти, спектр людських прагнень і бажань такий величезний, що вимірювати його тільки грошима не варто. Не випадково сьогодні багатовідомі міжнародні компанії при прийомі на роботу «цінного кадру» намагаються з’ясувати внутрішню його мотивацію. Керівництво не проти високої зарплати, але воно має бути впевнено, що співробітником, в першу чергу, рухає не любов до великих грошей, а інтерес до нової справи.
Останній крок змін, заснованих на базі діагностики мотивації, – реформування системи відбору. Якщо мотиваційні пріоритети компанії визначено, стає ясно, хто з кандидатів приживеться, а хто звільниться через декілька місяців. Одержання при оцінці кінцевих результатів інформації про підсумки роботи фірми і значущості його особистого внеску в результат дозволяє кожному співробітникові відчувати себе необхідним членом колективу, співвідносити свої досягнення з досягненнями фірми, пов’язувати своє майбутнє з майбутнім організації, розуміти, що визнання компетентності, кар’єрне зростання, матеріальна винагорода – все це логічний наслідок правильно організованої роботи згуртованої команди професіоналів.
Добре продумана система мотивації дозволяє ефективно управляти діловою поведінкою персоналу, забезпечуючи процвітання організації. Багато українських компаній прагнуть створити умови для задоволення потреб своїх працівників і вельми досягають успіху в цьому.
Таким чином, високий рівень заробітної плати і пропозиція повноцінного соціального пакету, навчання та планування кар’єри працівників, організація корпоративних заходів, діагностика ситуації в компанії з залученням зовнішніх консультантів та проведення опитувань серед персоналу поступово стають звичними умовами роботи співробітників комерційних організацій. У сучасних умовах підприємство, фірма повинні являти собою команду однодумців, інтереси яких органічно взаємопов’язані з цільовими стратегічними задачами – працювати на перспективу. Ключовими пріоритетами в системі мотивації персоналу повинні стати мотивація творчої, високопрофесійної праці, розкриття потенціалу особистості з метою максимізації ефективності діяльності, ініціативного підходу до підвищення якості продукції, укладення вигідних контрактів. Саме мотивація праці покликана сприяти формуванню працівника нового типу: ініціативного, заповзятливого, орієнтованого на максимальні досягнення в праці, здатного до творчої інноваційної діяльності. На рівні підприємств робота служб мотивації (окремих фахівців) має бути спрямована на вивчення потреб, що постійно змінюються, інтересів, ціннісних орієнтацій працівників у сфері праці, мотивів їхньої трудової діяльності, мотиваційного потенціалу і міри його використання в трудовому процесі, на виявляння змін у структурі мотивів і прогнозування їх розвитку та впливу на результати діяльності. Все це має сприяти визначенню найбільш дієвих у даний період важелів і стимулів впливу на поведінку конкретних працівників з метою досягнення їхніх власних цілей і цілей організації.

Пустовая В.В., к.э.н., доцент
Харьковский институт бизнеса и менеджмента

КАДРОВАЯ ПОЛИТИКА КАК ИНСТРУМЕНТ РЕАЛИЗАЦИИ ЦЕЛЕЙ И ЗАДАЧ УПРАВЛЕНИЯ ПЕРСОНАЛОМ

Реализация целей и задач управления персоналом осуществляется через кадровую политику, которая в настоящее время полностью ориентируется на тенденции и планы развития предприятия. Кадровая политика – это главное направление в работе с кадрами, набор основополагающих принципов, которые реализуются службой управления персоналом. В этом отношении кадровая политика представляет собой стратегическую линию поведения в работе с персоналом. Если в прежние годы ей в значительной мере была присуща политическая (идеологическая) окраска, то переход к рыночной экономике существенно меняет ее основополагающие принципы и содержание. Научно-технический прогресс последнего полувека произвел в ведущих странах мира настоящую революцию в сфере народного образования, в подготовке и использовании субъективного личного фактора производства. Благодаря ей существенно повысился и общий уровень образования населения, и, особенно, удельный вес в составе населения интеллектуально-развитых людей. А это благотворно сказалось на более углубленной профессиональной подготовке высококвалифицированных кадров. Большой удельный вес приобрели сложные виды труда, в соотношении физического и умственного труда заметный сдвиг произошел в сторону последнего. На этой базе существенно увеличились не только чисто трудовой потенциал основной массы наемных работников, понимая под этой категорией и рядовых, и квалифицированных рабочих и профессиональных организаторов производства, но и, что особенно важно, возросли потенции всего наемного персонала. С другой стороны, необходимость дальнейшего ускорения НТП и сам характер техники и технологии, организации труда и управления производством на современном этапе возможны лишь при прочной опоре на возросший потенциал всех наемных работников, привлечение их к участию в управлении делами фирм и предприятий на внешнем и внутреннем рынках. Эту логику взаимосвязи и развития экономических событий давно поняли лучшие представители цивилизованных предпринимателей и взяли ее на вооружение в конкурентной борьбе за свои интересы. Не тут ли кроется корень таких эпохальных приемов вовлечения основной массы наемных работников во всеобщий трудовой и творческий процесс, используя мощную движущую (стимулирующую) силу частнособственнического интереса, каким стали японский образец системы пожизненного найма или американский способ корпораций материально заинтересовать своих работников, сделав их совладельцами фирм путем наделения акциями. Рабочая акционерная собственность (РАСО), по нашему разумению, и есть один из тех мощных экономических рычагов материального стимулирования наиболее полного использования трудового и творческого потенциала наемного персонала.
Целевая задача кадровой политики может быть решена по-разному, и выбор альтернативных вариантов достаточно широк.
Общие требования к кадровой политике в современных условиях сводятся к следующему.
Кадровая политика должна быть тесно увязана со стратегией предприятия. В этом отношении она представляет собой кадровое обеспечение реализации этой стратегии.
Кадровая политика должна быть достаточно гибкой. Это значит, что она должна быть, с одной стороны, стабильной, поскольку именно со стабильностью связаны определенные ожидания работников, а с другой – динамичной, т.е. корректироваться в соответствии с изменением тактики предприятия, производственной и экономической ситуации.
Поскольку формирование квалифицированной рабочей силы связано с определенными издержками предприятия, кадровая политика должна быть экономически обоснованной, т.е. исходить из реальных финансовых возможностей.
Кадровая политика должна обеспечивать индивидуальный подход к своим работникам.
Таким образом, кадровая политика в новых условиях направлена на формирование такой системы работы с кадрами, которая ориентировалась бы на получение не только экономического, но и социального эффекта при условиях соблюдения действующего законодательства, нормативных актов и правительственных решений.
Важнейшим элементом кадровой политики становится планирование трудовых ресурсов, как основы формирований их потребности, роль и значение которого в настоящее время существенно возрастает. Если в начале 60-70 г.г. прошлого века для эксплуатации традиционного оборудования привлекались работники в основном с внешнего рынка, то в современных условиях картина меняется. Одной из главных задач является обеспечение рабочих мест на длительную перспективу с учетом постоянного технического обновления производства. Широко применяются автоматизированные системы управления технологическими процессами и производством на базе новейшей микропроцессорной техники. Это обусловливает подготовку более квалифицированных работников для каждого рабочего места. Цель планирования – обеспечить фирму или компанию именно необходимой рабочей силой, что вызывает потребность переноса центра тяжести в кадровом планировании на более качественное определение профессионально-квалифицированных структур и состава кадров и отслеживание изменений в них. При привлечении работников требуемых профессий и квалификации на фирму или в компанию, прежде всего, анализируются наличная рабочая сила и тенденция ее изменения в рассматриваемой перспективе, разрабатываются мероприятия по адаптации рабочих к новым условиям производства.
В теории и практике кадровой работы существуют различные точки трения на организацию кадрового планирования, но при этом выделяют три последовательных его этапа.
1 Информационный этап. На этом этапе производится сбор статистических данных и другой необходимой информации, ее обработка и анализ текущей кадровой ситуации, а также вероятных вариантов ее развития в перспективе.
2 Этап разработки проектов кадрового плана. На этом этапе проводятся исследования альтернативных проектов кадрового плана и их влияния на достижение кадрово-экономических целей.
3. Этап принятия решений, т.е. утверждение одного из вариантов плана в качестве обязательного ориентира для организации деятельности кадровых служб. Разрабатывается план с количественными и качественными показателями в соответствии с организационной структурой и численностью штатов.
Непременным условием осуществления кадрового планирования, да и всей кадровой политики, является высокий профессионализм работников кадровых служб.
Между тем, качественный и количественный состав кадровых служб отечественных организаций все еще оставляет желать лучшего. В 80-х годах в кадровых службах предприятий работало около 0,7 % общей численности работающих в этих отраслях. В то время как в зарубежных фирмах в службах управления персоналом работает от 1 до 1,2 % общей численности работников. В качестве основных негативных характеристик качественного и количественного состава кадровых служб отечественных предприятий можно выделить следующие:
– низкий уровень профессиональной подготовки, что объясняется недостаточным количеством специалистов в области менеджмента и особенно в области управления трудовыми ресурсами, недостаточным количеством социологов и психологов. В отделах кадров преобладали и преобладают в большинстве своем бывшие офицеры, филологи, техники разных специальностей и т. д. Следствием этого является некомпетентность в принятии решений по управлению персоналом;
– низкий уровень образования; по данным статистики лишь каждый четвертый имел дипломом о высшем образовании и почти каждый третий – лишь школьный аттестат. В кадровые службы попадали, как правило, совершенно случайные люди без высшего образования;
– неблагоприятный возрастной состав: каждый пятый приближался к пенсионному возрасту или уже был пенсионером;
– низкая оплата труда кадровиков – на уровне канцелярских работников, и, как следствие этого, – высокая текучесть кадров: четверо работников из семи задерживались в кадрах не более трех лет.
В зарубежных странах службы управления персоналом занимают важное место в системе управления организациями. В последние годы явно прослеживается тенденция сокращения конторского персонала и увеличения количества специалистов. Из десяти работников 6-7 составляют специалисты: психологи, социологи, экономисты, специалисты в области трудовых отношений, методов оценки и обучения, аналитики работ. Большинство из них являются выпускниками школы бизнеса (по управлению персоналом), а также крупнейших университетов и педагогических вузов. Специалисты-плановики (по всем направлениям кадрового планирования) составляют на сегодняшний день 20-25 % всей численности работников кадровых служб, хотя в начале 70-х годов их доля не превышала 10 %. 30 % специалистов, занятых кадровой работой в 500 крупных корпорациях США, имеют самый высокий образовательный уровень – диплом магистра и доктора наук.
Что касается количественного состава кадровых служб предприятий, то расчет численности руководителей, специалистов и других служащих может осуществляться различными методами, многофакторного корреляционного анализа, экономико-математическим методом, методом сравнений, методом прямого счета, по трудоемкости работ, по нормам обслуживания и др.
Правильно выбранная кадровая политика обеспечивает: своевременное укомплектование кадрами рабочих и специалистов в целях обеспечения бесперебойного функционирования производства, своевременного освоения новой продукции; формирование необходимого уровня трудового потенциала коллектива предприятия при минимизации затрат (экономия в разумных пределах издержек, связанных с наймом рабочей силы, подготовкой кадров с учетом не только расходов в текущем периоде, но и на последующую переподготовку и повышение квалификации); стабилизацию коллектива благодаря учету интересов работников, предоставлению возможностей для квалификационного роста и получения других льгот; формирование более высокой мотивации к высокопроизводительному труду; рациональное использование рабочей силы по квалификации и в соответствии со специальной подготовкой. Однако достижение этих результатов возможно при правильной оценке осуществимости кадровой политики в конкретных организационно-технических и социальных условиях. Такая оценка необходима уже на стадии выбора кадровой политики.

Литература
1. Травин В. В., Дятлов В А. Основы кадрового менеджмента. – М.: Дело, 2001. – 331 с.
2. Шипунов В. Г., Кишкель Е. Н. Основы управленческой деятельности. – М.: Высшая школа, 2004. – 304 с.
3. Шкатулла В. И. Настольная книга менеджера по кадрам. – М. : НОРМА-ИНФРА-М, 2002. – 560 с.

Пономаренко О.О., к.е.н., доцент
Ведмідь К.В., магістрант
Харківський національний економічний університет ім. С. Кузнеця

ПРІОРИТЕТИ РОЗВИТКУ МОТИВАЦІЇ НАЙМАНОЇ ПРАЦІ НА МАКРО ТА МІКРОЕКОНОМІЧНОМУ РІВНІ В УМОВАХ РЕФОРМУВАННЯ ЕКОНОМІКИ УКРАЇНИ

Невід’ємною складовою ринкового успіху підприємства в цих умовах є необхідність забезпечення гнучкості та адаптивності виробництва до змін зовнішнього середовища. У зв’язку з цим необхідною умовою ефективного управління підприємством є повне та всебічне усвідомлення причин та характеру дії зовнішніх сил, вироблення вмінь та навичок пристосовування до змін у зовнішньому оточенні через здійснення відповідних перетворень всередині підприємства.
Провідне місце в системі категорій, які використовуються для обґрунтування пріоритетів розвитку економіки на макро- та мікроекономічному рівнях в умовах постіндустріального суспільства, посідає поняття «мотивація персоналу».
Вітчизняні підприємства мають нагальну потребу у механізмі мотивації персоналу, про це свідчать недостатні досягнення на макро- та мікроекономічному рівнях, а також соціальних цілей як підприємств, так і їх персоналу. Однак більшість підприємств сьогодні мають фінансові проблеми і не готові витрачати кошти на мотивацію. Для того щоб вкладення коштів у створення механізму мотивації персоналу принесло результат необхідно використовувати їх на впровадження лише тих форм, методів та засобів мотиваційного впливу, які будуть орієнтовані на найбільш актуальні потреби персоналу. Тобто необхідно визначити мотиваційний вплив на цю категорію працівників.
В сучасних наукових джерелах дослідженню питань мотивації приділяли увагу провідні українські та зарубіжних вчені, особливої уваги заслуговують наукові видання та монографії, виданиі авторами [1-7]. Але мотивація праці характеризується динамічним розвитком, відбуваються постійні зміни, що потребує постійних досліджень та аналізу.
Визначення можливостей мотиваційного впливу пропонується здійснювати у послідовності, яку подано на рисунку (рис.1).
Система мотивації є дієвим інструментом управління персоналом тільки в тому випадку, якщо вона якісно розроблена і правильно використовується на практиці. Визначення мотиваційного впливу є передумовою формування механізму мотивації підприємництва важливою складовою якого є система винагородження найманих працівників. За допомогою неї можна управляти трудовою поведінкою персоналу, поєднуючи інтереси працівників і підприємств.
На українські підприємства можна запропонувати схему формування механізму мотивації персоналу (рис. 2).
Вона починається з усвідомлення керівниками вищого рівня необхідності формування механізму мотивації праці. На це вказують, перш за все, економічні та соціальні показники діяльності підприємств України.
Здійснення змін у необхідному напрямку потребує чіткого розуміння сутності та змісту поняття «механізм мотивації персоналу», його складності. Для цього необхідно розробити концептуальну модель такого механізму. За наявністю відмінностей між реальною моделлю та концептуальною, необхідно формувати або удосконалювати механізм мотивації найманої праці.

Формування факторів на досліджуваному підприємстві в умовах реформування

Визначення експертами рівня фактичного використання мотиваційних чинників на персонал в умовах реформування

Формування переліку факторів мотиваційного впливу на працівників в умовах реформування

Визначення експертами рівня впливу мотиваційних факторів на управлінський персонал

Визначення латентних факторів формування мотиваційного впливу 

Визначення на основі профілю задоволеності працею переліку факторів мотиваційного впливу на персонал, які недостатньо використовуються на підприємстві в умовах реформування

1
 етап

2 
етап

	

Рис. 1. Етапи та процедури визначення мотиваційного впливу на працівників в умовах реформування [1]

Послідовність та системність впровадження заходів щодо формування механізму мотивації персоналу має бути забезпечена відповідним організаційним забезпеченням, яке дозволить перетворити відомості, дані, інформацію, про проблеми мотивації працівників системи управління в точно сформульоване рішення, у якому буде вказано кому, що, коли, де і за допомогою чого необхідно зробити.
Для вирішення проблеми пропонуємо використовувати програмно-цільовий підхід. Ця технологія розробки управлінських рішень добре зарекомендувала себе в багатьох сферах діяльності.
Програмне управління передбачає управління режимом роботи об’єкта за попередньо заданою програмою.
Одним із найбільш розповсюджених є визначення програми як узгодженого за ресурсами, виконавцями, часом здійснення комплексу заходів, які спрямовані на вирішення конкретної проблеми у встановленні строки [2].
З урахуванням зазначеного нами пропонується програма формування механізму мотивації персоналу, яка передбачає вирішення трьох основних завдань із використанням спеціальних методів:
– діагностика мотивації персоналу на підприємстві та визначення можливих напрямків мотиваційного впливу на управлінців;
– гармонізація потреб, інтересів, цілей менеджерів і підприємства за рахунок формування механізму мотивації персоналу;
– визначення результативності механізму мотивації.
При визначенні пріоритетів слід пам’ятати про перспективні цілі розвитку суспільства (переважно соціальні) і про орієнтацію на людину як мету і вирішальний фактор всіх змін, накопичення «потенціалу розвитку».

соці-альні

еконо-мічні

Інтереси

Цілі

Потреби

Менеджер

Підприємство

еконо-мічні

соці-альні

Цілі

Потреби

Інтереси

Визначення мотиваційного впливу

Моніторинг результативності механізмі мотивації

Вибір форм, методів, засобів впливу

Створення системи винагородження

Розроблення програми мотивації

Головна мета механізму – гармонізація потреб, інтересів, 
цілей, суб’єктів

Рис. 2. Схема формування механізму мотивації персоналу підприємства в умовах реформування економіки [1]

Тільки економіка спрямована на підвищення якості життя населення, безпеки особистості і її творчого самовираження, ініціативності може стати ефективною, адже стимулює виробництво високоякісної продукції, створює умови постійного удосконалення господарчого механізму.

Список використаних джерел
1. Механізм мотивації управлінського персоналу. Наукове видання / М.С. Дороніна, Л.О. Сасіна, В.М. Лугова, Г. М. Надьон. – Харків: АдвА™, 2009. – 240 с.
2.Семикіна М. В. Соціально-економічна мотивація праці: методологія оцінки ефективності та принципи регулювання / М. В. Семикіна; [відп. ред. В. В. Онікієнко]. – Кіровоград : ПВЦ «Мавін», 2004. – 124 с.
3. Кибанов А.Я. Служба управління персоналом: навчальний посібник / А.Я. Кибанов, В.Г.Коновалова, М.В. Ушакова; під ред. А.Я. Кибанова. М.: КНОРУС, 2010. – 416 с. 
4. Пономаренко В.С. Економіка підприємства: компетентність і ефективність розвитку : монографія / В. С. Пономаренко, М. В. Афанасьєв, І. В. Гонтарева та ін. ; за заг. ред. докт. екон. наук, проф. В.С. Пономаренка. – Х. : Вид. ХНЕУ, 2013. – 176 с.
5. Колот А. М. Соціальна відповідальність: теорія і практика розвитку : монографія / А. М. Колот, С. О. Цимбалюк та ін. ; за наук. ред. д-ра екон. наук, проф. А. М. Колота. – К. : КНЕУ, 2012. – 501 с.
6. Тельнов А. С. Управління якістю праці на промисловому підприємстві: [монографія] / А. С. Тельнов. – Хмельницький : ХНУ, 2005. – 290 с.
7.Лугова В. М. Сучасний стан дослідження проблем мотивації в дисертаціях українських вчених / В. М. Лугова, Д. А. Сєріков. – Економіка розвитку. – 2011. – № 1 (57). – С. 92–95.

Савченко Н.В., к.н. з держ. упр.,
старший науковий співробітник
Національна академія державного управління при Президентові України

РОЗВИТОК ЛЮДСЬКОГО КАПІТАЛУ:
СТРАТЕГІЧНІ ПРІОРИТЕТИ ЄВРОПЕЙСЬКИХ СЛУЖБ ЗАЙНЯТОСТІ

Розвиток людських ресурсів, сприяння зайнятості, посилення соціальної солідарності й гармонізації та, водночас, соціальної відповідальності – такі орієнтири, визначені стратегічними пріоритетами розвитку європейських країн, формують вимоги до державних служб зайнятості.
Стратегією «Європа 2020» визначено три ключові пріоритети, що доповнюють один одного: розумне зростання – розвиток економіки, що ґрунтується на знаннях та інноваціях; стале зростання – сприяння більш ефективному використанню ресурсів, розвитку більш екологічної та конкурентоспроможної економіки; всеохоплююче зростання – стимулювання економіки з високим рівнем зайнятості, що сприятиме соціальній та територіальній згуртованості [3].
Такі орієнтири зумовлюють напрями реформування європейських державних служб зайнятості, пріоритети їх діяльності та вимагають надання послуг високої якості.
Адже, одна з ключових цілей Стратегії «Європа 2020» – збільшення рівня зайнятості населення віком від 20 до 64 років до принаймні 75 % (порівняно з 69 % на момент розробки Стратегії). Досягти цього планується, зокрема, шляхом більшого залучення жінок, працівників літнього віку та посилення інтеграції мігрантів до трудових ресурсів Європейського Союзу [3]. Поряд з цим, для європейських країн, як і для України, гостро постає питання зайнятості молоді. Рівень безробіття серед молоді Європи, як правило, значно вищий, ніж рівень безробіття серед осіб інших вікових категорій – у два рази та більше [4].
Вирішенню цієї проблеми приділяється значна увага. Так, практика північноєвропейських країн, яку у 2013 році перейняли всі країни ЄС, передбачає, що молоді люди повинні отримати роботу або можливість пройти стажування, здобути додаткову кваліфікацію через чотири місяці після закінчення навчального закладу чи втрати роботи. Для цього потрібно звернутися до служби зайнятості чи іншої подібної організації [2]. Розроблено програму «Молодь у русі», яка має забезпечити підвищення ефективності систем освіти та полегшити вихід молоді на ринок праці [5].
Загалом, всі ключові цілі Стратегії «Європа 2020» є взаємозалежними. До прикладу, вищий рівень освіти розглядається як передумова для вищого рівня зайнятості, а підвищення рівня зайнятості – запорука скорочення рівня бідності.
Так, «розумне зростання» означає посилення ролі знань та інновацій в подальшому економічному зростанні, що потребує: підвищення якості освіти, посилення науково-дослідницької роботи, передачу знань та інновацій в рамках Європейського Союзу, максимального використання інформаційно-комунікаційних технологій та перетворення інноваційних ідей у нові продукти та послуги (що, в свою чергу, сприятиме створенню робочих місць) [3].
Проаналізувавши європейський досвід, українські вчені В. Костриця та М. Судаков констатують, що Європейський Союз запровадив ряд інструментів та програм у контексті вирішення проблеми зайнятості. Найбільш значні – розроблення загальноєвропейського порталу вакансій та резюме EURES, утворення Європейського соціального фонду, що фінансує до 35 відсотків видатків бюджетів служб зайнятості Чехії, Естонії, Португалії й Іспанії, та програма «Молодіжні гарантії», що співфінансує програми інтеграції молоді в освіту, професійне навчання та зайнятість майже в усіх країнах ЄС [1, с.15].
Разом з тим, зростання вимог до служб зайнятості вимагає змін в їх організаційній та функціональній структурі.
Основними пріоритетами, що зумовлюють вибір напрямів реформування європейських державних служб зайнятості стали: активізація безробітних, підвищення їх відповідальності у працевлаштуванні; зростання вимог до претендентів на отримання допомоги по безробіттю (зокрема, у частині залежності від страхового стажу); посилення співпраці та координації служб зайнятості з фондами, інститутами соціального страхування на випадок безробіття; активізація співпраці з роботодавцями, у т.ч. їх участь у розробленні та реалізації програм професійного навчання, аналізі та прогнозуванні тенденцій на ринку праці; використання сучасних інформаційних технологій у розширенні доступу до вакансій та резюме; оцінка якості надання послуг службами зайнятості, запровадження показників оцінювання результативності їх діяльності (біля 20 європейських служб зайнятості проводять періодичні опитування роботодавців, зареєстрованих безробітних та шукачів роботи щодо задоволеності якістю послуг) [1, с.15].
За повідомленням Європейської Комісії [3], однією з провідних ініціатив є «Програма для нових умінь та робочих місць», що має на меті модернізацію ринків праці та розширення можливостей, покращення мобільності трудових ресурсів шляхом розвитку навичок, а також досягнення кращої координації між попитом і пропозицією. Це призведе до зменшення рівня безробіття і підвищення продуктивності праці.
Серед іншого, Єврокомісія планує працювати над тим, щоб «надати потужний імпульс для створення стратегічних рамок співпраці усіх зацікавлених сторін у галузі освіти та професійної підготовки. Результатом цього повинна стати реалізація принципів безперервного навчання (у співпраці з державами-членами, соціальними партнерами, експертами), у тому числі за допомогою гнучких навчальних шляхів між різними секторами і рівнями освіти та професійної підготовки, а також за допомогою підвищення привабливості професійного навчання» [3]. Передбачено забезпечити, щоб необхідні для успішного виходу на ринок праці знання отримувалися та визнавалися в ході загальної, професійної, вищої освіти і освіти для дорослих, а також – знайти універсальний операційний інструмент для професійної підготовки та роботи: Європейські рамки навичок, досвіду і професій. Для цього на національному рівні держави-члени повинні: стимулювати реалізацію Європейської системи кваліфікацій шляхом створення національних систем кваліфікацій; забезпечити отримання навичок, необхідних для участі у подальшій професійній підготовці та на ринку праці, їх визнання в ході загальної, професійної, вищої освіти і освіти для дорослих, в т.ч. у процесі формального та неформального навчання; розвивати партнерські зв’язки між освітою/навчанням та роботою, особливо через участь соціальних партнерів у плануванні освітніх і навчальних програм тощо. 

Список використаних джерел:
1.	Костриця В.І., Судаков М.В. Модернізація європейських державних служб зайнятості – уроки для України / В.І. Костриця, М.В. Судаков // Ринок праці та зайнятість населення. – 2015. – № 4 (45). – С. 13-16.
2.	Молодіжне безробіття: як ЄС вирішує проблему? [Електронний ресурс] – Режим доступу: http://ua.euronews.com/2015/03/10/how-can-the-eu-help-get-millions-of-young-people-into-employment
3.	 Стратегія для розумного, сталого та всеохоплюючого зростання «ЄВРОПА 2020». Повідомлення Європейської комісії [Електронний ресурс]. – Режим доступу: old.minjust.gov.ua/file/31493.doc
4.	EU Youth Strategy [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://ec.europa.eu/youth/policy/youth_strategy/index_en.htm
5.	Youth on the Move [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://ec.europa.eu/youthonthemove

Пустовая В.В., к.э.н., доцент
Харьковский институт бизнеса и менеджмента

РОЛЬ И ЗНАЧЕНИЕ УПРАВЛЕНИЯ ПЕРСОНАЛОМ В СОВРЕМЕННОЙ КОНЦЕПЦИИ МЕНЕДЖМЕНТА ОРГАНИЗАЦИИ

Выдающийся предприниматель США Эндрю Карнеги говорил, что если оставить ему фабрики, но забрать, людей, на них работающих, полы заводов зарастут травой; но если забрать у него фабрики и оставить людей – то вскоре будут новые заводы, гораздо лучше прежних. Именно поэтому современная концепция управления предприятием предполагает выделение из большого числа функциональных сфер управленческой деятельности той, которая связана с управлением кадровой составляющей производства – персоналом предприятия.
Проблемы в области управления персоналом и повседневная работа с кадрами, по оценке специалистов, в ближайшей перспективе будут постоянно находиться в центре внимания руководства. Внедрение достижений научно-технического прогресса в большинстве случаев определяется качеством рабочей силы и приводит к глубоким изменениям в трудовой деятельности человека. Упраздняются старые и создаются новые рабочие места, что вызывает структурные сдвиги на рынке труда. С одной стороны, создаются предпосылки сохранения определенного числа безработных, с другой стороны, перманентно испытывается недостаток в квалифицированных кадрах, отвечающих требованиям использования новых технологий. Ситуация в условиях экономики Украины усугубляется еще и тем, что вынужденная длительная безработица, вызванная глубоким кризисом промышленного производства, привела к невостребованности квалифицированных работников и к их трудовой миграции в ближнее и дальнее зарубежье. А, между тем, основным фактором конкурентоспособности фирмы ее выживаемости и процветания становится уровень профессионализма и творчества работников. Западный бизнес все более склонен считать, что неполное использование потенциала персонала – это упущенная выгода, а неправильное, неграмотное использование, эксплуатация, унижение, пренебрежение к работникам – путь к прямому ущербу. Профессионализм, прогностические качества, интуиция работника в условиях зыбкой внешней среды определяют ценность и результативность принимаемых решений. Но образованный профессионал, как правило, обладает высоким уровнем самооценки, и управлять такими работниками старыми методами уже невозможно.
Успешное управление кадрами, прежде всего, основывается на систематическом учете и анализе влияния окружающего мира, адаптации производства к внешним воздействиям. Происходит расширение и углубление функций управления рабочей силой всех категорий. Основное значение приобретают стратегические вопросы руководства персоналом, превращение его в целостную систему. В процессах управления персоналом появляется необходимость организации мышления и действий всех работников с учетом потребностей партнеров по рынку.
Механизм управления кадрами включает в себя различные государственные и общественные формирования и органы. Исходя из новых требований к работе с кадрами, пересматриваются функции кадровых служб, структурных подразделений по управлению персоналом всех уровней управления, повышаются их роль и ответственность в решении задач экономического и социального развития.
Новые службы управления персоналом создаются, как правило, на базе традиционных отделов (служб); отдела кадров, отдела организации труда и заработной платы, охраны труда и техники безопасности и др. Задачи новых служб заключаются в реализации кадровой политики и координации деятельности по управлению трудовыми ресурсами в организации. В связи с этим расширяется круг их функций, и от чисто кадровых вопросов они переходят к разработке систем стимулирования трудовой  деятельности, управлению профессиональным продвижением, предотвращению конфликтов, изучению рынка трудовых ресурсов и т.д. В целом система управления персоналом организации представляет собой совокупность подсистем, объединяющих однородные функции, носителями которых являются различные подразделения по работе с кадрами.
Так, в рамках системы управления персоналом организации целесообразно выделить следующие подсистемы с соответствующими функциями:
– условий труда (соблюдение требований психофизиологии труда, эргономики, технической эстетики; охрана труда и техника безопасности, охрана окружающей среды);
– трудовых отношений (анализ и регулирование групповых и личностных взаимоотношений, отношений руководства, управление производственными конфликтами и стрессами; социально-психологическая диагностика, соблюдение этических норм взаимоотношений; управление взаимодействием с профсоюзами),
– оформления и учета кадров (оформление и учет приема, увольнений и перемещений; информационное обеспечение системы кадрового управления, профориентация, обеспечение занятости);
– планирования, прогнозирования и маркетинга персонала (разработка стратегии управления персоналом, анализ кадрового потенциала; анализ рынка труда, планирование и прогнозирование потребности в персонале, организация рекламы, планирование кадров, взаимосвязь с внешними источниками, обеспечивающими организацию кадрами, оценка кандидатов на вакантную должность, текущая периодическая оценка кадров);
– развития кадров (техническое и экономическое обучение, переподготовка и повышение квалификации, работа с кадровым резервом, планирование и контроль деловой карьеры, профессиональная и социально-психологическая адаптация новых работников);
– анализа и развития средств стимулирования труда (нормирование и тарификация трудового процесса; разработка систем оплаты труда; использование средств материального поощрения; разработка форм участия в прибылях и капитале; управление трудовой мотивацией);
– юридических услуг (решение правовых вопросов трудовых отношений; согласование распорядительных документов по управлению персоналом; решение правовых вопросов хозяйственной деятельности);
– развития социальной инфраструктуры (организация общественного питания; управление жилищно-бытовым обслуживанием; развитие культуры и физического воспитания; обеспечение охраны здоровья и отдыха; обеспечение детскими учреждениями; управление социальными конфликтами и стрессами; организация продажи продуктов питания и товаров народного потребления);
– разработки оргструктур управления (анализ сложившейся оргструктуры управления; проектирование оргструктуры управления; разработка штатного расписания; построение новой оргструктуры управления).
Как видно, функции системы управления персоналом достаточно широки и многообразны. Что касается состава подразделений, то они могут меняться в зависимости от размеров организации: в мелких организациях одно подразделение может выполнять функции нескольких подсистем, а в крупных – функции каждой подсистемы выполняет отдельное подразделение.
Зарубежная теория и практика накопили большой опыт в области управления персоналом, перенос которого на украинскую почву должен быть критическим и осмотрительным. К сожалению, в годы перестройки стало обычным явлением и в науке, и в практике апеллировать к опыту стран с развитой рыночной экономикой, пытаться использовать этот опыт на отечественной почве. Между тем, если сравнить общее состояние современной Украины и стран с рыночной экономикой и реальной демократией, сопоставляя условия, определяющие уровни развития, рассмотреть в общих чертах состав и характеристику системообразующих факторов политического, экономического и социального характера, то степень их несовпадения в двух разных системах явно укажет на неправомерность и необоснованность некритической экстраполяции закономерностей, методов управления, моделей, схем и прогнозов развития одной системы на другую. Даже при наличии одинаковых проблем следует понимать, что они возникли в совершенно разных условиях, в уникальных системах, находящихся на разных этапах развития.
К актуальным проблемам отечественной науки и практики управления персоналом на современном этапе следует отнести:
1. Разработку общих вопросов теории, методологии и истории управления персоналом в Украине и за рубежом;
2. Выдвижение и обоснование своих и адаптацию «чужих» теорий и опыта;
3. Формирование высокого нравственного потенциала у отечественного менеджера;
4. Введение в практику принципов, подходов и методов, направленных на задействование потребностей человека к самореализации, к совершенствованию лучших качеств личности и профессионализма;
5. Углубленное исследование проблем создания эффективных систем управления персоналом на всех уровнях экономики и по всем видам обеспечения;
6. Введение в теорию и практику управления персоналом более адекватного, системного представления об объекте как социально-психологическом явлении, отход от упрощенного «кадрово-ресурсного» понимания персонала.
Одним из путей решения этих проблем является расширение подготовки специалистов в области кадрового менеджмента и труда, в которых сегодня остро нуждаются предприятия, фирмы и организации как государственного, так и негосударственного секторов экономики.

Литература
1. Генкин Б. М. Экономика и социология труда. - М.: Норма-ИНФРА-М, 2014. – 464 с..
2. Егоршин А. П. Управление персоналом. – М. : НИЦ ИНФРА-М, 2015. – 352 с.
3. Теория и практика управления персоналом. /Авт.-сост. Г. В. Щекин. – К.: МАУП, 2003. – 280 с.

Гриб С.В., викладач
Харківський інститут бізнесу і менеджменту

ЕФЕКТИВНІСТЬ МЕТОДІВ ОЦІНКИ ПЕРСОНАЛУ В СУЧАСНИХ УМОВАХ

Актуальність дослідження обумовлена тим, що організація адекватної оцінки персоналу з наступними управлінськими рішеннями в питаннях організації та оплати праці створюють передумови для досягнення більш високої результативності праці, збільшення загальної прибутковості і конкурентоспроможності підприємства.
Виконання ключового завдання кадрової роботи на підприємстві – формування працездатного і ефективно функціонуючого персоналу – вимагає проведення системної оцінки персоналу. По-перше, в процесі оцінки реалізується індивідуальний підхід до людей. Може бути виявлений і оцінений потенціал працівників, який поки ще не реалізований у повній мірі. Керівництву стає зрозуміло, в якому напрямку має розвиватися той чи інший підлеглий. З’ясовується, що одного потрібно навчати тайм-менеджменту, іншого – мистецтву комунікації, третього – вмінню приймати рішення.
У світовій практиці накопичений багатий досвід оцінки персоналу. При цьому методи оцінки різняться за предметом оцінювання (оцінка знань і навичок, оцінка результатів праці, оцінка особистісних якостей, оцінка компетенцій), за суб’єктами проведення оцінки (експерти, колеги, начальство), за джерелами даних, за періодами проведення, складністю та вартістю процедури. Слід виокремити те загальне, що об’єднує всі методи: визначення критеріїв оцінки, зрозуміла і прозора процедура оцінювання і обов’язкова реакція на результати оцінки у вигляді прийняття конкретних управлінських рішень. Результати оцінки праці і врахування факторів мотивації співробітників з позиції персоналу повинні бути покладені в основу розробки ефективної системи стимулювання праці. При недотриманні цих вимог сенс оцінювання втрачається, процедура стає бюрократичною і неефективною.
Слід також відзначити, що немає універсального методу, що дозволяє вирішувати всі проблеми управління персоналом, кожен з методів має свої переваги та недоліки, а також рекомендовану сферу застосування. Тому на підприємстві повинна формуватись система управління персоналом, що включає кілька методів для оцінки різних категорій персоналу на різних етапах роботи з встановленою періодичністю і закріпленою на нормативному рівні процедурою.
На ефективність оцінки персоналу впливає ряд чинників зовнішнього і внутрішнього характеру, які мають враховуватися при побудові системи оцінки персоналу на підприємстві. Найбільш значущими факторами зовнішнього середовища з точки зору впливу на ефективність оцінки персоналу є загальний стан економіки галузі та стан ринку праці. Вплив цих чинників полягає у наступному.
Стан економіки в галузі, регіоні, країні визначає інтенсивність проведення оціночних процедур та впливає на характер залежності результатів оцінки і сформованої системи мотивації персоналу. Так, в умовах кризової економіки значення оцінки персоналу підвищується, проте основною цільовою установкою стає виявлення неефективних працівників, які стають першими кандидатами на звільнення при оптимізації персоналу. Крім того, знижується значення мотивації. Незважаючи на те, що багато роботодавців відзначають важливість мотивації в кризових умовах, розробка нових систем мотивації практично не ведеться. Це обумовлено, в першу чергу обмеженими фінансовими ресурсами підприємств в умовах кризи.
В умовах стабільної економіки підприємства мають достатню фінансову міць для забезпечення відповідної мотивації працівників. В періоди стагнації зменшується значимість процедур оцінки, зменшується ступінь мотиваційного впливу оцінки. А в періоди розвитку підприємства підвищується значимість оціночних процедур та їх взаємозв’язок з мотиваційними механізмами.
В залежності від характеристик ринку праці змінюються вимоги працівників до нового місця роботи, тому оцінка персоналу в даному випадку є способом задоволення потреб працівника у повазі, визнанні, зростанні, успіху, а також, в окремих випадках, потреби в безпеці.
Істотний вплив на проведення оціночних процедур вчиняють також фактори внутрішнього середовища [1].
1. Організаційно-правова форма. Державним і муніципальним підприємствам доцільно віддавати перевагу таким методам оцінки, як атестація персоналу та оцінка відповідності його поведінки встановленим регламентам та нормам. Оцінка досягнення поставлених цілей має менший ефект і повинна застосовуватися для оцінки діяльності керівників. Приватні та публічні акціонерні товариства інколи мають розроблені плани розвитку на кілька років вперед, у зв’язку з цим особливо актуальною є оцінка досягнення поставлених цілей, а також оцінка співробітників за основними показниками роботи. Для товариств з обмеженою відповідальністю найбільш ефективними методами оцінки також будуть оцінка досягнення поставлених цілей і періодична оцінка співробітників за основними показниками роботи. Некомерційні організації в силу специфіки своєї роботи практично не мають потреби в мотивації персоналу і рідко використовують методи оцінки у своїй роботі.
2. Вид економічної діяльності. Виробничі компанії в першу чергу використовують методи оцінки персоналу за основними показниками роботи і методи оцінки досягнення поставлених цілей; істотне значення має атестація персоналу. У бюджетних організаціях найбільш ефективне застосування процедури атестації зважаючи на зобов’язання щодо неухильного дотримання законодавчо закріплених вимог до посади, також оцінки відповідності поведінки працівників регламентам та нормам. Для організацій, що займаються комерційною діяльністю, найбільш ефективне застосування методів оцінки персоналу за основними показниками роботи, а також рейтингових оцінок.
3. Розмір організації. Наявність в організації розроблених стандартів і норм поведінки персоналу, чітких вимог до посади, швидкість протікання бізнес-процесів залежать від її розміру. Таким чином, розмір організації також вчиняє певний вплив на мотиваційний ефект методів оцінки персоналу.
4. Економічне становище організації. Зміна мотиваційного впливу оцінки персоналу в залежності від економічного становища організації аналогічно описаному вище впливу першого фактора зовнішнього середовища – стану економіки в галузі, країні, регіоні.
5. Організаційна структура. Для класичних лінійних і лінійно-функціональних структур найбільш застосовні методи оцінки досягнення поставлених цілей та виконання поставлених завдань. У великих дивізіональних структурах ефективні багатосуб’єктні методи оцінки (метод «360 градусів»), оцінки основних показників діяльності як окремих працівників, так і підрозділів у цілому.
Практика свідчить, що оцінна робота на підприємствах часто має такі недоліки:
– методи оцінки персоналу носять формальний характер, достатньо бюрократизовані;
– результати оцінки персоналу істотно не впливають на управлінські рішення по персоналу, що суперечить самій ідеї проведення оціночних процедур;
– відсутня системність у проведенні оціночних процедур;
– присутня висока частка суб’єктивізму при проведенні оцінки;
– при складанні нормативних завдань не враховується думка та можливості працівника, тобто роль працівника гранично пасивна, що не забезпечує належної зацікавленості в результатах роботи.
Досвід зарубіжних компаній у питаннях управління персоналом в цілому і використання в його рамках оцінки персоналу досить широкий і має більш давню історію, ніж досвід вітчизняних підприємств. При цьому в кожній країні формується свій особливий досвід, який спирається, в тому числі і на національні особливості менталітету.
В останні роки у світовій практиці оцінки персоналу отримав розповсюдження компетентнісний підхід під назвою Assessment Center [2]. Компетенція – це набір поведінкових характеристик, необхідних працівникові для успішного виконання тієї чи іншої роботи. Інакше кажучи, з точки зору оцінки персоналу, це не професія, не область людської обізнаності в чому-небудь, а потрібний набір якостей [3]. Компетенції дуже різноманітні. Приклади компетенцій: лідерство, здатність працювати в команді, відвага і наполегливість, орієнтація на клієнта, вміння приймати рішення, здатність враховувати людський фактор, комунікативні якості. Проте, кожній компанії необхідний свій особливий набір компетенцій.
Поняття компетенції, застосовуване у методі Assessment Center, може іноді суперечити загальновживаному значенню цього слова. Наприклад, для компетенції «вміння працювати в команді» однією з основних якостей стане адаптивність, здатність людини «вписатися» в певний колектив. При цьому люди, компетентні у своїй професійній сфері, можуть бути визнані непридатними, якщо вони не змогли спрацюватися з іншими членами команди.
Так як персонал підприємства не однорідний і розрізняється, в першу чергу, за функціональною ознакою, а критерії ефективності роботи для різних категорій персоналу принципово відрізняються, на підприємствах доцільно впроваджувати паралельно декілька систем оцінки персоналу. Наприклад:
Перша система – «Система оцінки виконання та службового зростання» (Performance Appraіsaland Career Enhancement) – призначена для оцінки менеджерського складу. Друга система «Успіх через ефективні показники» (Success Through Effectіve Performance), повинна використовуватися для оцінки адміністративних працівників і співробітників відділів маркетингу і продажів. Третя система – «Система оцінки виконання (Performance Appraіsal System) – орієнтована на виробничий персонал, тобто працівників підприємства, а також водіїв, працівників їдальні і так далі.
Результати запропонованої системи оцінки можуть бути покладені в основу багаторівневої класифікаційної сітки. Для працівників кожної функціональної групи розробляється сітка з декількох рівнів (4-7), що розрізняються розміром окладу. Умовою просування працівника на черговий рівень є успішне проходження чергової річної атестації.
Важливо відзначити, що при такій організації оцінки персоналу оціночні процедури стають не порожньою формальністю: система оцінки стає управлінським інструментом, який допомагає менеджерам спрямовувати зусилля всіх працівників на реалізацію стратегії компанії.

Література
1.	Генкин Б. М. Экономика и социология труда : учеб. для вузов / Б. М. Генкин. — 7-е изд., доп. — М. : Норма, 2007. — 448 с.
2.	Барышкина Е. Оценка персонала методом ассессмент-центра. – М.: «Манн, Иванов и Фербер», 2013. – 256 с.
3.	Лайл М. Спенсер-мл. и Сайн М. Спенсер. Компетенции на работе. Пер. с англ. М: НIРРО, 2005. - 384 с.
4.	Дмитренко, Г. А. Мотивация и оценка персонала : учеб.пособие / Г. Л. Дмитренко, Е. Л. Шарапатова. Т. М. Максименко. - К.: МАУП. 2002. - 248 с.

Шаповалова Н.П., ст. викладач
Харківський інститут бізнесу і менеджменту

ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНА РОБОТА З УДОСКОНАЛЕННЯ ПІДГОТОВКИ МАЙБУТНІХ ФАХІВЦІВ ЕКОНОМІЧНОГО ПРОФІЛЮ 

Під час експериментальної роботи у трьох ВНЗ м. Харкова (ХІБМ, ХНУ ім. Каразіна, ХІФ КНТЕУ) перевірено педагогічні умови професійного зростання студентів економічних спеціальностей та їхній вплив на динаміку формування готовності майбутніх фахівців до професійної діяльності. 
За допомогою розробленої й впровадженої комплексної методики розкриття особистісного потенціалу студентів, виявлення їхньої природної спрямованості на певний вид діяльності на основі соціонічного підходу, на констатувальному етапі експерименту було визначено певні тенденції: стійке домінування низки психотипів на економічних спеціальностях, відповідність сильних сторін особистісного потенціалу таких типів вимогам до майбутньої професійної діяльності, стала внутрішня мотивація цих типів до вибору професії. Вище наведене дало можливість припустити, що у ВНЗ, у яких існує конкурсний відбір, відбувається природна диференціація студентів, тобто спостерігається вибір абітурієнтами спеціальностей за сильним функціями своїх психотипів, що призводить до формування груп з переважанням таких типів (техніко-управлінської установки (керівники, практики) і соціально-комунікативної установки (соціали) на вид діяльності). Однак, майже третина студентів, переважно гуманітарної установки на вид діяльності, має зовнішню мотивацію до вибору професії. На основі зазначених компетенцій (вимог) до майбутніх фахівців, їхніх сильних особистісних якостей (соціонічних функцій), як основи для формування компетентності, та типологічних особливостей дидактичних умов обрано найбільш дієві і ефективні форми і методи навчання, які були переважаючими у підготовці фахівців економічного профілю: лекції-діалоги, самостійна робота, робота у малих групах на практичних заняттях (ділові управлінські ігри, рольові ігри, метод кейсів, метод випадків, колективні творчі проекти). Додаткові методи розвивали сильні функції тих типів, які виявилися у меншості, але змушені знаходити своє місце у обраній професії: творчі завдання, створення економічних казок, кейсів тощо.
В ході формувального експерименту було доведено, що визначені й теоретично обґрунтовані педагогічні умови здійснюють позитивний вплив на динаміку готовності студентів економічних спеціальностей до фахової діяльності, тобто на результат професійного зростання студентів, що було підтверджено обґрунтованими даними.
В експериментальних групах (ЕГ), під впливом педагогічних умов відбувся суттєвий перерозподіл студентів за рівнями мотивації, (в основному за рахунок переходу студентів від середнього рівня (внутрішньо-зовнішньої мотивації) до високого (внутрішньої мотивації), що, як ми вважаємо, стало наслідком вдосконалення професійної підготовки з урахуванням особистісного потенціалу студентів, отримання ними додаткової інформації щодо майбутньої професійної діяльності й усвідомлення студентами свого місця в професії. В результаті підбору, розробці, моделювання завдань зі спеціальних дисциплін з урахуванням рівнів мотивації студентів до вибору спеціальності, мотивації до професійного навчання, особистісного потенціалу студентів, застосування відповідних активних методів навчання в ЕГ відбулася якісна зміна мотивації – підкріплення внутрішніх мотивів позитивними зовнішніми мотивами.
Індивідуалізація змісту завдань (з урахуванням типологічних особливостей студентів), застосування активних методів навчання, а також подальша робота в малих групах з розподілом за ролями, де відпрацьовувалися практичні вміння та навички, сприяли надбанню студентами ЕГ досвіду професійної діяльності (показник співвідношення отриманих теоретичних знань з практикою)  та підвищенню рівня їхньої навченості. 
Професійне зростання студентів потребувало розвитку й сформованості особистісних професійно важливих якостей, необхідних саме для обраної ними спеціальності, й виокремлених експертним шляхом. В ЕГ відбулося підвищення сформованості таких якостей на високому рівні за рахунок зменшення кількості студентів з низьким й середнім рівнями. Резерв сформованості високого рівня якостей визначався кількістю студентів з певною сильною соціонічною функцією, відповідною до такої якості. 
Перевірка рівня сформованості професійної спрямованості студентів (бажання самовдосконалюватись у обраній професійній сфері, працювати й створювати кар’єру в галузі економіки, розвивати професійно важливі якості, накопичувати та застосовувати досвід професійної діяльності) показала, що в ЕГ значно збільшилася кількість студентів у яких професійна спрямованість була сформована на високому рівні за рахунок студентів з середнім  рівнем сформованості професійної спрямованості, й значно зменшилася кількість студентів з низьким рівнем. Ми пояснюємо такий стан тим, що під час проведення формувального етапу експерименту студенти ЕГ мали можливість пробувати себе у різних професійних ролях, як відповідних своїм психотипам, так і не притаманним їм. Під час застосування активних методів навчання, роботи у малих групах відбувався обмін досвідом між студентами різних психотипів, усвідомлювалося можливе місце у професії, її цінність, формувався досвід професійної діяльності, намічався можливий кар’єрний шлях. У студентів, які зробили помилковий вибір, формувалося рішення про ймовірну зміну спеціальності, або кардинальну зміну професії, оскільки вони чіткіше розуміли її суть. Це були студенти, які переважно відносилися до гуманітарної установки на вид діяльності. У результаті більшість студентів ЕГ зрозуміли важливість професійного зростання, становлення професійної кар‘єри у обраній галузі.

Секція 3
ПЕРСПЕКТИВИ ТА ІННОВАЦІЇ СУЧАСНОГО МЕНЕДЖМЕНТУ

Антонова О.В., к.е.н.
Харківський торговельно-економічний інститут
Київського національного торговельно-економічного університету

СУЧАСНІ СИСТЕМИ ПІДТРИМКИ ПРИЙНЯТТЯ УПРАВЛІНСЬКИХ РІШЕНЬ

В сучасних умовах успішна реалізація цілей і завдань розвитку підприємства значною мірою залежить від ефективного використання його інформаційних ресурсів. Передумови інформаційного забезпечення діяльності підприємства формуються під безпосереднім впливом чинників його зовнішнього та внутрішнього середовища та орієнтують підприємство на збільшення обсягів інформаційних ресурсів, що використовуються для управління і визначають його стратегічний успіх.
Підвищення рівня інформаційного забезпечення діяльності підприємства приводить до збільшення оперативності та адекватності процесу прийняття управлінських рішень, зростання показників ефективності діяльності підприємства, стабілізації його фінансового стану. Основними інструментами формування інформації для процесу прийняття рішень є системи обліку й аналізу господарської діяльності, дані яких мають безпосередній вплив на економічний розвиток підприємства.
Системи підтримки прийняття рішень – це особливі інтерактивні системи, які використовують обладнання, програмне забезпечення, дані, базу моделей і роботу менеджера з метою підтримки всіх стадій прийняття рішень у процесі аналітичного моделювання. Іншими словами, система підтримки прийняття рішень – комплекс програмних засобів, що включає комплекс різних алгоритмів підтримки рішень, базу моделей, базу даних, допоміжні та керівну програми. Керівна програма забезпечує процес прийняття рішень з урахуванням специфіки проблеми. Системи підтримки прийняття рішень використовуються для підтримки різних видів діяльності у процесі прийняття рішень, а саме для:
– полегшення взаємодії між даними, процедурами аналізу й обробки даних і моделями прийняття рішень, з одного боку, й особи, що приймає рішення, як користувача цих систем – з іншого;
– надання допоміжної інформації, особливо для виконання неструктурованих або слабоструктурованих завдань, для яких важко заздалегідь визначити дані та процедури відповідних рішень.
Система підтримки прийняття рішень складається з двох основних підсистем – це люди, що приймають рішення, і комп’ютерна система. Систематику системи підтримки прийняття рішень можна побудувати за функціональними галузями (маркетинг, планування, інвестиції та ін.), в яких підтримується прийняття рішень, за рівнями інформаційного забезпечення (тактичний, операційний, стратегічний, рівень середньої ланки управління) тощо.
Різноманіття нових інструментів (методи штучного інтелекту, системи інтелектуального аналізу даних, оперативна аналітична обробка – OLAP і технології (World Wide Web, Інтернет, інтернет-мережі) здатне розширити можливості системи підтримки прийняття рішень і змінити форми розвитку.
Системи підтримки прийняття рішень набули широкого застосування в економіках різних країн, причому їх кількість постійно зростає. Орієнтовані на операційне управління системи підтримки прийняття рішень застосовуються в маркетингу (для прогнозування й аналізу збуту, дослідження ринку і цін), для виконання науково-дослідних і конструкторських робіт, в управлінні кадрами, виробництвом тощо. Найбільша частка комп’ютерної підтримки різних функцій припадає на стратегічне планування, управління і розвиток підприємств, операційне управління й розподіл ресурсів. 
Компанія Pilot Softwar створила пакет підтримки прийняття рішень DSS версії 6.0, орієнтований на такі сфери, як управління ризиками та маркетинг. У DSS цієї версії реалізовано «гібридну» оперативну аналітичну обробку даних, що дає змогу одночасно звертатися і до реляційних, і до багатовимірних баз даних.
Система підтримки прийняття рішень «Combi-PC» передбачає в ролі об’єктів аналізу різні види продукції, варіанти планів, заходів, виконавців, підприємств. База даних системи будується як набір таблиць. Порівняльна оцінка об’єктів у процедурах вибору підтримується множиною алгоритмів і процедур багатокритеріального впорядкування (методи порогів порівнянності, парних порівнянь, ітеративна спортивна модель, процедури експертної та одновимірної класифікацій). Користувач може конструювати метод розв’язання своєї задачі як ланцюжок етапів або підбирати готовий метод із бібліотеки. Ця система підтримки прийняття рішень дає змогу розв’язувати задачі оцінювання адаптаційних можливостей галузей економіки, аналізу системи показників якості продукції, тематичного планування науково-дослідних і конструкторських робіт, порівняльного аналізу діяльності підприємств.
Система підтримки прийняття рішень DSS-UTES призначена для пошуку оптимальних рішень у складних проблемних моделях. Її побудовано як відкриту систему, що дає змогу підключати для виконання окремих етапів розв’язання задачі автономні проблемні блоки і моделі користувача. До складу DSS-UTES входять: диспетчер системи; підсистема побудови багатовимірної функції корисності; підсистема оцінювання результатів роботи моделі; підсистема оптимізації керівних параметрів програми користувача.
Система підтримки прийняття рішень ISDS може бути використана інноваційними та фінансовими менеджерами у формуванні програм розробки нових виробів і технологій у великих корпораціях. Система підтримує такі функції: попередній відбір пропозицій для інноваційних проектів; порівняльний аналіз нових пропозицій і проектів, які вже розробляються; формування інвестиційних груп із проектів, що пропонуються для розробки.
Система підтримки прийняття рішень Marketing Expert забезпечує підтримку прийняття рішень на всіх етапах розробки стратегічного і тактичного планів маркетингу та контролю за їх реалізацією. Система виконує два основні завдання: аудит маркетингу; планування маркетингу з використанням відомих аналітичних методик (GAP-аналізу, сегментного аналізу, SWOT-аналізу, Portfolio-аналізу та ін.).
Marketing Expert дає змогу «проробляти» кожний істотний елемент у життєдіяльності компанії, утримуючи перед очима загальну картину. Крім кількісних методик, Marketing Expert містить засоби якісного аналізу (експертні листи і засоби їх редагування). Нині СППР виходить у двох версіях: Marketing Expert і Marketing Expert Professional. До версії Marketing Expert Prof входить додатковий модуль «Extrapolation», який дає користувачам додаткові можливості прогнозування. Також ця версія містить функції передавання даних у відому програму для інвестиційного менеджменту Project Expert 6.
Система підтримки прийняття рішень Decisiуn Grid – програмна оболонка для автоматизації процесу зіставлення дискретних альтернатив за багатьма критеріями. Інформація для прийняття рішень уводиться в порівняльну таблицю, стовпці якої відповідають альтернативам, а рядки – критеріям їх оцінювання. На перетині рядків і стовпців розміщується оцінка альтернативи за певним критерієм. Система має багато функціональних можливостей, які створюють зручні умови для кращого оцінювання і порівняння альтернатив і, отже, підвищують якість процесу прийняття рішень. Є можливість побудови сценарію дій, графічного перегляду результатів, використання шаблонів.
Система підтримки прийняття рішень Visual IFPS/Plus (Interactive Financial Planning System) – інтерактивна система планування фінансів. Система дає змогу розв’язувати досить широкий спектр задач: добір балансових підсумків, розподіл прибутку за статтями доходів, передбачення змін валютних курсів, прогнозування, аналіз ризиків, розробки стратегії збуту продукції, відбір науково-дослідних проектів, стратегічне планування, планування прибутку і бюджету, вибір між стратегіями закупівлі та виготовлення продукції власними силами тощо. Система підтримки прийняття рішень Visual IFPS/Plus має широке застосування у фінансах, статистиці й управлінні виробництвом.
Пакети програм для аналізу рішень. Комп’ютеризовані інструментальні засоби аналізу рішень допомагають прийняти рішення щодо проведення декомпозиції та структурування проблеми, застосовуючи подібні до дерев рішень моделі, моделі багатоатрибутної корисності, аналітичний і ієрархічний процес (Analytical Hierarchy Process – AHP). Приклади пакетів программ для аналізу рішень: AliahThink, BestChoice3, Criterium Decision Plus, DecideRight, DecisionMaker, Demos, DPL, Expert Choice, Strad.
AHP – це потужний і гнучкий процес підтримки прийняття рішень, що допомагає менеджерам визначати пріоритети і приймати найкращі рішення за умов урахування їх кількісного та якісного аспектів.
Система підтримки прийняття рішень Analytica 2.0 – програмне забезпечення кількісного моделювання. Її можливості включають аналіз сценаріїв, діаграми впливу, багатовимірне моделювання й аналіз ризику. Система забезпечує прозорість і потужність бізнес-моделювання, це інструментальний засіб створення й аналізу кількісних бізнес-моделей. Analytica 2.0 широко використовується для створення й дослідження моделей у різних галузях: бізнес і фінанси; аеропростір; консалтинг; електронна комерція; охорона здоров’я; енергетика й навколишнє середовище; захист; науково-технічні дослідження; виробництво; телекомунікації; вища освіта і т.д.
Система підтримки прийняття рішень Expert Choice орієнтована на застосування діаграм впливу. Expert Choice базується на одному з відомих методів прийняття рішень AHP – багатокритеріальному ієрархічному підході до підтримки прийняття рішень. Ця СППР забезпечує такі можливості: полегшує визначення й описання мети (цілей); полегшує ідентифікацію всього рангу альтернативних розв’язків; оцінює ключові співвідношення (компроміси) між цілями й альтернативами; дає змогу отримати рішення, яке повністю зрозуміле та підтримується групою розробників проблеми.
Expert Choice об’єднує і синтезує думки будь-якої кількості осіб, котрі приймають рішення, щоб забезпечити повний спектр різного сприйняття проблеми. Система має п’ять діаграм чутливості («що..., якщо...?»), які динамічно тестують сценарії, для з’ясування того, як зміна ваги одного з критеріїв впливає на результат вибору. Expert Choice здійснює попарні порівняння, щоб визначити пріоритети для цілей і альтернатив. Групові оцінки можуть бути введені з використанням радіохвиль або через Інтернет. Якщо в процесі попарних оцінювань беруть участь кілька осіб, то середнє геометричне значення результатів оцінювань у подальшому враховується як загальна оцінка групи експертів.
Після обробки думок про відносну важливість цілей, підцілей та альтернатив діаграми чутливості Expert Choice дають можливість тестувати чутливість рішень до змін у пріоритетах.

Павлов К.В., д.э.н., профессор
ЧОУ ВО «Камский институт гуманитарных и инженерных технологий»

ПАТОИНСТИТУТЫ И ИМПОРТОЗАМЕЩАЮЩАЯ МОДЕЛЬ МОДЕРНИЗАЦИИ ЭКОНОМИКИ

Институционализм как новое направление экономической мысли возник в США в начале XX столетия как одна из форм отображения усилившихся монополитических тенденций в экономике, содействуя разработке и развитию «антитрестовской» политики собственной страны. В определенной мере институционализм противопоставляется неоклассическому направлению экономической теории, исходящей из великого тезиса, сформулированного еще великим А. Смитом о «невидимой руке» рынка, т.е. о совершенстве рыночного хозяйственного механизма и саморегулируемости рыночной экономики. Нося междисциплинарный характер, институционализм наряду с материальными факторами в качестве определяющей силы развития экономики выделяет также правовые, моральные, этнические, духовные и другие факторы, рассматриваемые в историческом аспекте.
В основе категориального аппарата институционалистской концепции лежит понятие «институт», причем к институтам относят самые разнообразные понятия, такие, как собственность, государство, семья, профсоюзы, религия, нравы и т. п. [1, с.114]. Таким образом, институт в данной концепции рассматривается в качестве первичного элемента движущей силы общества в экономике и вне ее. Иначе говоря, институционализм в ретроспективном плане – одна из первых экономических теорий, по существу вышедших за пределы исключительно воспроизводственных отношений и где стали учитываться, причем не вне, а внутри этой теории также и иные формы общественных отношений – правовые, социальные, экологические, этнические и пр.
Развитие институтов происходило в течение длительного периода времени, т.е. это был длительный процесс, который включал их создание, отбор и формирование эффективной системы институтов. В последнее время все чаще говорят о выращивании институтов. В значительной мере это определило то обстоятельство, что в рамках институциональной теории за вековой период ее развития сформировалось несколько различных и вполне самостоятельных, целостных концепций. Среди такого рода концепций можно выделить следующие: новая институциональная экономика, неоинституциональная экономика, эволюционная экономика и ряд других. Так, в рамках первого из перечисленных научных направлений изучается институциональная структура государства, реальные институты – организации и хозяйственные системы.
Неоинституциональная экономика изучает влияние отношений и прав собственности на развитие социально-экономических систем, осуществляет анализ трансакционных издержек, исследует экономические аспекты заключения разнообразных контрактов [2, с.344]. Эволюционная экономика изучает взаимосвязь между технологическими и социально- экономическими процессами, рассматривает вопросы разработки оптимальной стратегии поведения фирмы.
На наш взгляд, в настоящее время необходимо рассмотреть вопрос о целесообразности формирования еще одного научного направления в рамках институциональной теории – направления, названного нами «патоинституционализм». В рамках этой научной концепции планируется сконцентрировать внимание на изучении патологических процессов в институциональной системе и в самих институтах (которые по аналогии можно назвать патоинститутами). Использование данного названия объясняется тем, что термин «патологический процесс» образован от греческого «патос», что означает болезнь [3, с.296]. Учитывая, что в последнее время на разных уровнях общественной иерархии участились всевозможные кризисы, которые весьма болезненно переживаются населением, представляется, что развитие патоинституционализма является весьма актуальным.
Действительно, только за последние десятилетия случился кризис мировой социалистической системы, в том числе кризис советской системы и советской экономики, когда спад производства ВВП составил половину к докризисному уровню (достаточно вспомнить, что кризис советской экономики 80-90-х годов XX века сравнивали по степени разрушения с Великой депрессией 1929-1933 годов). К тому же, здесь и всевозможные кризисы на азиатских рынках, мировой кризис 2008-2009 годов. К тому же, усилились всевозможные диспропорции как в мировой экономике, так и в национальной экономике различных стран. Значительно усилилось проявление диспропорциональности и в разных составляющих национальной экономики: на отраслевом и региональном уровнях, а также на уровне отдельных предприятий и фирм.
Очевидно, что усиление кризисов и диспропорций связано также и с институциональным фактором, причем как на уровне отдельных институтов, так и с функционированием институциональной системы в целом. Поэтому одним из важнейших аспектов развития патоинституционализма как нового научного направления должно стать изучение взаимосвязи между усилением кризисных проявлений и диспропорциональности, возникающих в социально-экономических системах на разных уровнях управленческой иерархии, с одной стороны, и институциональным фактором, институциональным направлением, с другой стороны.
Еще одним очень важным аспектом патоинституционализма может стать изучение различных видов и типов патологий в самой институциональной системе, в том числе во всевозможных институтах. В этой связи крайне важной проблемой может стать определение критериев и количественных показателей, на основе которых нормальный институт отличается от патоинститута. Такого рода проблема актуальна и для институциональной системы в целом (т.е. для определения нормальной и патологической институциональной системы в целом). Очевидно также, что патоинституционализм будет связан с другими, уже сложившимися направлениями и концепциями институциональной теории.
Так, один из основоположников институциональной теории Т. Веблен, которого нередко за образ своих мыслей также называли американским Марксом, в вышедшей еще в 1899 г. книге «Теория праздного класса» критиковал паразитический образ жизни занятых только финансовой деятельностью рантье-владельцев особой, абсентеистской формы частной собственности. Этим самым он по-существу противопоставлял эту, если так можно выразиться, праздную часть бизнесменов остальным (нормальным) предпринимателям, реально зарабатывающим свой предпринимательский доход. Иначе говоря, по существу у Т. Веблена абсентеистская форма собственности и ее владельцы рассматриваются как некая патология, которая, в отличие от обычных предпринимателей, мешает эффективному развитию экономики, в том числе эффективному развитию научно-технического прогресса.
Справедливость сказанного можно видеть на примере современной экономической действительности, когда многие олигархи, сколотившие огромные состояния за короткий срок за счет использования природных ресурсов, по-существу являющихся народным достоянием страны и поэтому им самим не принадлежащих, используют значительную часть полученных доходов не на развитие производства, а на удовлетворение собственных прихотей. Тот факт, что многие бизнесмены в условиях, когда физический и моральный износ основных фондов во многих отраслях приближается к 100%, значительную часть своих доходов тратят на непроизводственное, непроизводительное потребление и нередко делают это за рубежом, также свидетельствует о ненормальности, патологичности современной институциональной системы, в том числе, некоторых государственных структур, являющихся ее важнейшими атрибутами. Это обстоятельство также самым серьезным и самым негативным образом сказывается на социально-экономической эффективности модернизации и вообще эффективности НТП. Иначе говоря, абсентеистская форма собственности – один из важнейших тормозов модернизации и технического перевооружения экономики.
Следует добавить, что такого рода поведение многих бизнесменов отнюдь не уникально – подобным образом ведет себя компрадорская буржуазия во многих странах третьего мира, тем самым, по существу, обогащая развитые страны за счет развивающихся (к сожалению, в последнее время из страны значительные средства вывозятся за рубеж не только крупными, но и средней руки бизнесменами). Этот факт является лишь слабым утешением, т.к. вывоз за рубеж значительной части доходов, полученных от эксплуатации природных ресурсов страны, грозит национальной безопасности страны и противоречит ее национальным интересам.

Список использованных источников
1. Институциональные проблемы эффективного государства / Под ред. В.В. Дементьева, Р.М. Нуриева. – Донецк: Донецкий национальный технический университет, 2011. – 292 с.
2. Носова О.В. Институциональная теория и ее применение на постсоветском пространстве / В коллективной монографии: Социально-экономическое развитие славянских стран СНГ: сравнительный анализ (Серия: Экономическое славяноведение) / Под научной ред. К.В. Павлова и И.З. Юсупова (параграф 9 главы 12). – Ижевск: Изд-во «Митра», 2012. – 837с.
3. Павлов К.В. Патологические процессы в экономике. – М.: Магистр, 2009. – 461 с.

Базилюк В.Б., к.е.н, доцент
Українська академія друкарства, м. Львів

ПРОБЛЕМИ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ СТАЛОГО РОЗВИТКУ ВИДАВНИЧО-ПОЛІГРАФІЧНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ

Концепція сталого розвитку передбачає гармонізацію розвитку економічної, соціальної та екологічної підсистем на збалансованій основі. Формування принципових засад сталого розвитку видавничо-поліграфічної діяльності (ВПД) потребує виявлення та аналізу наявних тенденцій розвитку.
Розвиток усієї видавничо-поліграфічної діяльності залежить від ступеня розвитку її підсистем. Оскільки, виробничими підсистемами ВПД є видавці, виготовлювачі та розповсюджувачі видавничої продукції, ефективність функціонування кожної з підсистем відбивається на ефективності всієї видавничо-поліграфічної діяльності.
У контексті виявлених тенденцій розвитку підприємств ВПД визначено, що підприємства у своїй діяльності стикаються з низкою проблем, які можна згрупувати за економічними, соціальними та екологічними ознаками (табл. 1).

Таблиця 1
Проблеми тенденцій розвитку підприємств ВПГ
Компо-ненти	Змістовність
компоненту	Проблеми	
1	2	3	
Економічні	Виробнича	- низький рівень механізації та автоматизації праці;
- зношеність та застарілість обладнання поліграфічних підприємств;
- неповне використання виробничих потужностей підприємств;
- низька якість матеріально-технічного постачання;
- дефіцит кадрів для контролю якості продукції.	
	Фінансова	- нестійкий рівень платоспроможності, ліквідності балансу;
- нераціональне використання фінансових ресурсів;
- брак коштів на придбання нового поліграфічного устаткування;
- високий ступінь залежності від позикових коштів.	
	Інвестиційно-інноваційна	- низька інвестиційна активність;
- відсутність нових технологій;
- недостатня поінформованість фахівців щодо можливостей наявних інноваційних систем;
- повільне впровадження у виробництво новітніх технологій;
- дефіцит грошових засобів і дорогий кредит.	
	Маркетингова	- недостатність уваги організації маркетингової діяльності;
- дефіцит фахівців у сфері маркетингу;
- неналежне фінансування відділу маркетингу;
- недостатня співпраця редакторів і фахівців відділу маркетингу;
- недостатність практики використання емпіричного і фахового досвіду при прийнятті рішень щодо стратегії.	

Продовження таблиці 1
1	2	3	
	Соціально-економічні умови	- плинність кадрів;
- недостатній рівень професіоналізму кадрового складу;
- невідповідність винагороди праці потребам фахівців;
- низький рівень заробітної плати на підприємстві.	
	Мотивація праці	- низька мотивація праці;
- протиріччя між матеріальними і моральними формами мотивації.	
Екологічні	Охорона
праці	- оновлення застарілих інструкцій, нормативів на підприємстві;
- відсутність коштів щодо належних умов охорони праці;
- недостатня увага зі сторони відповідальних сторін до охорони праці на підприємстві (до забезпечення належних умов праці).	
	Охорона навколишнього середовища	- відсутність системного підходу до дослідження постачальників щодо нешкідливих матеріальних ресурсів;
- наявність застарілого обладнання, що передбачає значні шкідливі викиди в атмосферу;
- існуючий режим економії, використання шкідливих матеріалів;
- застаріла технологія виробництва друкованої продукції.	

До економічних проблем розвитку ВПД належать: незбалансованість структури виробництв; високий рівень зношеності основних фондів; недостатня адаптація організації підприємств до сучасних ринкових умов; незадоволення потреб міжгалузевої кооперації; низькі темпи технологічного оновлення виробництв; руйнування системи відтворення виробничого потенціалу, зростання залежності діяльності підприємств від зовнішнього ринку тощо.
Соціальна складова сталого розвитку діяльності спрямована на поліпшення умов життя населення, збереження стабільності соціальних і культурних систем, у межах яких функціонує ВПД. На основі результатів досліджень виділено такі соціальні проблеми сталого розвитку підприємств ВПД: 
•	втрата кваліфікованого персоналу;
•	проблеми створення робочих місць; 
•	низька вартість робочої сили;
•	низький рівень соціальних витрат;
•	зменшення стимулюючої ролі заробітної плати; 
•	недієвість системи профорієнтації молоді на потреби ринку праці.
Результати економічного і соціального розвитку діяльності мають бути оцінені з урахуванням екологічних наслідків. Зазначимо, що екологічна безпека ВПД значною мірою визначається їх технічним і технологічним переоснащенням, що сприяє зменшенню забрудненості навколишнього середовища. Екологічна складова розвитку ВПД передбачає охорону праці та охорону навколишнього середовища, що характерно для поліграфічних підприємств, які, виготовляючи друковану продукцію чи надаючи поліграфічні послуги, іноді нераціонально використовують природні ресурси, тим самим завдаючи шкоду навколишньому середовищу.
Значна частина друкарень — діючих суб’єктів ринку поліграфічних робіт вже адаптувалася до вимог сьогодення. В умовах кризи у сфері виробництва друкованої продукції встановився необхідний баланс «попит – пропозиція», за рахунок часткової консервації виробничих потужностей надалі конкуренція тільки зростатиме.

Ісаєв Д.М., к.е.н.,
заступник голови правління – головний бухгалтер
Акціонерна компанія «Харківобленерго»

ОЦІНКА ПРАВА КОРИСУВАННЯ ДОЗВОЛЕНОЮ ПОТУЖНІСТЮ ПІДПРИЄМСТВА ЕНЕРГЕТИКИ

На сучасному етапі, коли інформація та знання вважаються одним з факторів виробництва, ідентифікація нематеріальних активів для фінансової звітності набуває пріоритетне значення, але більшість цих активів залишається неоціненою. Незважаючи на високу диференційованість ознак, оцінка узгодженої договірної вартості електричної енергії на організованій біржі забезпечить бажану надійність вимірювання. При відсутності біржі підприємство має враховувати такий ресурс у фінансовій звітності способом, який надасть найдостовірнішу оцінку.
Якщо стосовно облікових оцінок, використовуваних для вимірювання справедливої вартості нематеріального активу, існує кілька можливих варіантів оцінки з різним ступенем відповідності очікуваному фактичному значенню, то цю невизначеність слід врахувати в оцінці справедливої вартості активу, а не вказувати на неможливість точної оцінки справедливої вартості. Для формування достовірних результатів менеджмент компанії повинен проводити аналіз облікових оцінок, отриманих з альтернативних припущень різними способами в залежності від оптимістичного до песимістичного результату допустимих значень.
Котирування цін на активному ринку дають найбільш надійну оцінку справедливої вартості прав користування дозволеною потужністю. Для більшості нематеріальних активів існування активного ринку є нетиповим через їх індивідуальну унікальність. Передача власності на права користування дозволеної електричної потужністі існує в межах електричних мереж, які знаходяться у власності юридичної особи. Схематично варіанти формування вартості права користування дозволеною електричною потужністю споживачами електричної енергії наведено на рис. 1.

Рис.1. Варіанти меж балансової належності, в яких створюється вартість права користування дозволеною потужністю на прикладі договорів АК «Харківобленерго»

Можливість надання комерційної пропозиції підприємством, яке володіє правом узгодженої електричної потужності, можна реалізувати від його мереж, тоді новий користувач стає субспоживачем для енергопередавальної організації, що узгоджується основним споживачем з останнім (варіант А на рис.1). Укладанню договору про постачання електричної енергії передує виконання замовником (майбутнім споживачем) зазначених у технічних умовах на приєднання вимог з будівельно-монтажних та налагоджувальних робіт на енергетичних об’єктах. Виконуючи роботи з приєднання, у споживача виникає попит на право максимально можливого користування електроенергією, виходячи з певних технічних умов на приєднання.
Наявність обмеженого ресурсу формує попит та пропозицію у зацікавлених сторін, які збігаються у точці рівноважної ціни. Обставини, які впливають на рішення основних споживачів щодо уступки права користування дозволеної їм потужності, мають комерційний характер. Навіть, якщо уявити безоплатний варіант передачі субспоживачу дозволеної потужності від основного споживача, то виникає заниження податку на прибуток, що впливає на достовірність фінансового результату підприємства.
Зацікавленість споживачів в узгодженій договірній величині обумовлена економічними вигодами, які можуть бути отримані від узгоджених показників з обленерго. Основні споживачі в результаті виконаних технічних умов мають право на отримання заявленої потужності на відповідному класі напруги. Основний споживач, використовуючи для власних потреб дозволену потужність, значно меншу заявленої при отриманні технічних умов, має надлишкову договірну величину, яка частково (TOB «ФКМ-1» в повному обсязі) надана субспоживачам. Варіант підключення субспоживача в рахунок потужності основного споживача має приховані економічні наслідки, оскільки на законодавчому рівні передбачено укладання між споживачем і субспоживачем лише договору на технічне забезпечення (при певних умовах середньомісячного споживання).
Іншим варіантом відчуження права користування електричною енергію є його реалізація в точці балансового розмежування основного споживача на користь нового абонента АК «Харківобленерго» (варіант Б на рис.1). У цьому випадку колишня межа балансової належності умовно розділяється для нового споживача із зменшенням договірної величини для первісного споживача. Таким чином, в договірних відносинах енергопостачальної організації з’являється два основних споживача. Укладення договорів на реалізацію права користування дозволеною потужністю аналогічно торгівлі квотами на викиди парникових газів. Разом з тим, реалізація узгодженої потужності обмежена умовною точкою передачі електроенергії на відповідній території.
Більш складний варіант, який вимагає законодавчого врегулювання, це передача права користування (продаж, оренда) в різних географічних точках балансової належності. Оскільки для надання запитуваної споживачем потужності енергопостачальник зобов’язаний сформувати мінімальні технічні умови для підключення до своїх мереж.
При відсутності даних про ринкові ціни для відповідного активу справедлива вартість нематеріального активу визначається шляхом аналізу аналогічних нематеріальних активів, які нещодавно були продані або здані в оренду, після чого дані угоди зіставляються з нематеріальним активом, який необхідно оцінити. Здійснення біржових операцій можливо або в межах балансової належності обленерго, яке здійснює ліцензійну діяльність на даній території з основним споживачем, або при встановленні меж балансової належності з субспоживачем в електричних мережах власника, який володіє правом на користування електричної енергії більшим ніж його фактичне споживання. Можливості щодо застосування даного підходу до прав на використання дозволеної потужності на практиці обмежені за територіальною ознакою. Рівноважна ціна між сторонами, які формують попит та пропозицію вартості права користування потужності, можлива в умовній точці продажу електричної енергії, яка прив’язана до географічної місцевості. Відповідно, якщо активного ринку не існує, права користування слід оцінювати, виходячи із суми, яку сплатило би підприємство за передані активи в рамках комерційної угоди між незалежними, обізнаними та зацікавленими сторонами, на основі наявної інформації, яка заслуговує найбільшої довіри.
Для кожного активу існує кілька методів для визначення позабіржової розрахункової вартості. Вибір методу залежить, зокрема, від вартості, доданої активом до вартості підприємства, (тобто, додаткова виручка, економія витрат, економія на термінах заміщення і т.п.). У деяких випадках для одного і того ж активу можна використовувати два методи - один у якості первинного підходу для оцінки активу, а інший для перевірки обґрунтованості. Для формування позабіржової розрахункової вартості найчастіше використовуються методи, засновані на доходах або витратах.
Методи оцінки вартості, які засновані на прогнозованих доходах, очікуваних від використання об’єкта, припускають виявлення економічних вигод, які можуть отримуватись через володіння певним нематеріальним активом, і розрахунок справедливої вартості нематеріального активу за наведеною вартістю таких вигод.
Зазвичай вважається, що витратний підхід має обмежене застосування і в багатьох випадках його використовувати складно. Витратний підхід виходить з передумови, що інвестор може заплатити за нематеріальний актив не більше вартості його створення.
Витрати на отримання права користування електричною енергією від енергопостачальника залежать від вартості робіт за проектом, який виконаний у відповідності з технічними умовами. Ця величина буде розглядатися в якості альтернативної вартості експлуатації активів юридичними особами, які повністю використовують своє право на дозволену потужність, тобто ситуація виражена рівнянням УС=ФС (1), або як позабіржова розрахункова справедлива вартість визначена, наприклад, витратним методом для підприємств, які володіють надлишковою потужністю, тобто ситуація виражена нерівністю УС>ФС (3).
Незважаючи на те, що для більшості нематеріальних активів витратний підхід рідко відповідає визначенню «справедливої вартості», оцінка прав користування дозволеною потужністю безпосередньо залежить від вартості основних засобів, які створюються для передачі електричної енергії до споживача. В результаті виконання технічних умов створені основні засоби повинні бути прийняті енергопостачальною організацією з метою недопущення експлуатації транзитних ліній. При цьому, право використання величини електричної енергії та потужності переходить до споживача.
В сучасних умовах незавантаження виробничих потужностей споживачів електроенергії, відсутність інвестицій у розвиток електричних мереж енергопостачальних організацій призвело до формування «вільної» потужності, яка є неоціненим активом при приватизації, з одного боку, а з іншого, джерелом неврахованих легальних доходів діючих підприємств.
Кваліфікація узгоджених величин споживання електричної енергії – нематеріальним активом дозволяє вивести прихований капітал з тіньової економіки і збільшити чисті активи підприємств.
Для обліку нематеріальних активів підприємство оцінює, «чи є строк корисного використання нематеріального активу обмеженим або невизначеним» [164]. Оскільки факти і обставини підтверджують необхідність підприємством здійснювати операції, коли узгоджена потужність відповідає фактичному споживанню протягом невизначеного терміну, нематеріальний актив, що відноситься до права використання потужності, вважається з невизначеним строком корисного використання. Таким чином, право дозволеної потужності не буде амортизуватися до тих пір, поки його термін корисного використання не буде визначено як обмежений. Перевірка цього права на предмет зменшення корисності відповідно до П(с)БО 8 буде проводитися щорічно і при кожній появі ознак його можливого знецінення.
Термін «невизначений» не означає «безконечний». Нематеріальний актив повинен розглядатися підприємством з невизначеним строком корисного використання, коли неможливо спрогнозувати закінчення терміну, протягом якого підприємство розраховує на чистий приплив грошових коштів від активу. Якщо підприємство робить висновок про те, що термін корисного використання нематеріального активу є обмеженим, то воно оцінює або тривалість терміну корисного використання, або кількість продукції (аналогічних одиниць), що становить такий строк корисного використання.
Здатність підприємств здійснювати угоди, коли підприємство володіє надлишковою дозволеною потужністю, вимагає професійного судження щодо терміну корисного використання на дозволену потужність, методу амортизації або кваліфікації цих прав як необоротних активів, призначених для продажу.
Якщо очікується, що грошові потоки будуть надходити протягом певного періоду часу, то строк корисного використання активу буде обмежений цим періодом. Термін перенесення економічних вигод від використання дозволеної потужності і метод, який для цього застосовується, буде обмежений періодом до «пільгового» підключення енергопостачальною організацією. Тобто, до моменту, поки витрати на підключення будуть суттєвими, оскільки законодавством закріплено обов’язок енергопостачальних організацій видавати мінімальні умови підключення до своїх мереж.
Для визначення терміну корисного використання дозволеної потужності підприємство повинно враховувати як економічні, так і юридичні чинники. Правові аспекти періоду права користування дозволеною потужністю визначені договором на постачання електричної енергії і, як правило, знаходяться в постійному користуванні. На практиці новим підходом використання права дозволеною потужністю є ситуація, коли вони передаються в оренду особою, яка отримала право постійного користування цим нематеріальним активом. У цих випадках строк корисного використання залежатиме від договору оренди.
Економічні чинники залежать від терміну, протягом якого підприємство очікує одержувати економічні вигоди від потужності, яка не використовується. Можливість отримання вигод від використання цих активів буде залежати від вимог, які енергопостачальна організація закладає в технічні умови.
Виходячи з принципу консерватизму, строк корисного використання необхідно встановлювати мінімальним в залежності від факторів, які на нього впливають.
Перехід від невизначеного до обмеженого терміну в бухгалтерському обліку слід відображувати як зміну в обліковій оцінці на перспективній основі. Перекласифікація строку корисного використання з невизначеного в обмежений є ознакою того, що актив міг знецінитися і потрібна процедура зменшення корисності, для розрахунку якого будуть застосовуватися позабіржові розрахункові облікові оцінки.
Оцінка права користування електричною енергією як ідентифікованого ресурсу, який генерує майбутні економічні вигоди,сприятиме достовірному відображенню інформації про активи підприємства у фінансовій звітності підприємств енергетики.

Нужна О.А., к.е.н., доцент
Луцький національний технічний університет

ЗАСТОСУВАННЯ ЕКОНОМЕТРИЧНОГО АНАЛІЗУ ДЛЯ ПРОГНОЗУВАННЯ ПОКАЗНИКІВ ЕФЕКТИВНОСТІ ВИКОРИСТАННЯ ОСНОВНИХ ЗАСОБІВ У СІЛЬСЬКОМУ ГОСПОДАРСТВІ УКРАЇНИ

Моделювання – один з прийомів вивчення економічних явищ і процесів, за допомогою якого можна вивчити досліджуваний об’єкт, описати його внутрішню структуру та охарактеризувати зовнішні зв’язки, дослідити і визначити вплив факторів на результативний показник.
Питання застосування методів математичного моделювання для дослідження економічних залежностей вивчали вітчизняні та зарубіжні вчені, серед яких Г. Вагнер, В.В. Вітлінський, П.М. Григорук, О.О. Замков, А.М. Ільченко, О.Л. Лещинський, В.Р. Кігель, Н.А. Малиш, Н.І. Машина, С.І. Наконечний, Т.П. Романюк, В.В. Рязанцева, Т.О. Терещенко, Ю.А. Толбатов, В.В. Турко, І.Б. Хома, О.О. Юнькова та ін.
Показники ефективності використання основних засобів пов’язують два параметри: одержані фінансові результати діяльності підприємства і вартість основних засобів, використання яких дозволило отримати ці результати.
Узагальнюючим показником ефективності використання основних засобів є фондовіддача – відношення вартості валової сільськогосподарської продукції до середньорічної вартості основних засобів.
Проведений нами на основі статистичних даних аналіз показав, що фондовіддача основних засобів у сільському господарстві України у 2010-2015 роках, незважаючи на незначні коливання в сторону збільшення у 2011 і 2013 роках, поступово зменшується і у 2015 році набуває найменшого за досліджуваний період значення 1,897. Тобто, на 1 грн. вартості основних засобів у сільському господарстві України у 2015 році припадає 1,897 грн. вартості валової продукції сільського господарства.
Така динаміка фондовіддачі пояснюється випереджанням темпів зростання залишкової вартості основних засобів над темпами зростання обсягу виробництва валової продукції: залишкова вартість основних засобів у сільському господарстві України зросла у 1,9 рази, а обсяг виробництва валової продукції сільського господарства збільшився в 1,3 рази.
Найбільш активною частиною матеріально-технічної бази аграрних підприємств є енергетичні ресурси, які включають потужність механічних двигунів (тракторів, комбайнів, автомобілів та ін.), електромоторів, електроустановок і робочої худоби. Підвищення рівня забезпеченості підприємств енергетичними ресурсами характеризує зміцнення і розвиток їхньої матеріально-технічної бази.
Рівень забезпеченості аграрних підприємств енергетичними ресурсами визначається такими показниками:
– енергозабезпеченість підприємства – кількість енергетичних потужностей в розрахунку на 100 га сільськогосподарських угідь;
– енергоозброєність праці – кількість енергетичних потужностей з розрахунку на одного середньорічного працівника, зайнятого в сільськогосподарському виробництві.
Одним із вагомих показників, які характеризують рівень технічного забезпечення сільського господарства, є його енергозабезпеченість, зокрема забезпеченість потужностями тракторних двигунів.
Аналіз показав, що у сільськогосподарських підприємствах в Україні на 100 га сільськогосподарських угідь припадає у 2015 році 149,516 кВт енергетичних потужностей.
Нами була побудована модель залежності фондовіддачі основних засобів від енергозабезпеченості сільськогосподарських підприємств України на основі статистичних даних за 2010-2015 роки (таблиця 1).

Таблиця 1
Вихідні дані для побудови економетричної моделі залежності фондовіддачі основних засобів у сільському господарстві України від енергозабезпеченості сільськогосподарських підприємств України за 2010-2015 роки
Рік	Енергозабезпеченість в розрахунку на 100 га сільськогосподарських угідь, кВт	Фондовіддача основних засобів	
2010	178,435	2,838	
2011	177,372	2,891	
2012	200,518	2,451	
2013	211,492	2,508	
2014	190,312	2,440	
2015	149,516	1,897	
* розрахунки автора

Спочатку було побудоване кореляційне поле шляхом відкладання по горизонтальній осі значень фактора (енергозабезпеченість в розрахунку на 100 га сільськогосподарських угідь, х), а по вертикальній осі – значень показника (фондовіддача основних засобів, У.
Далі були побудовані різні лінії тренду: лінійна, логарифмічна, поліноміальна 2-го степеня, степенева, експоненціальна.
На основі значення коефіцієнта детермінації нами було визначено вид лінії, яка найбільш точно описує статистичні дані. Оскільки коефіцієнт детермінації набирає найбільшого значення у випадку лінії тренду поліноміальної 2-го степеня, то аналітична форма досліджуваної залежності має вигляд полінома 2-го порядку:

,                                (1)

де х – енергозабезпеченість сільськогосподарських підприємств України в розрахунку на 100 га сільськогосподарських угідь, кВт;
У – фондовіддача основних засобів у сільськогосподарських підприємствах України.
Для перевірки адекватності побудованої моделі статистичним даним використовується критерій Фішера. Оскільки розрахункове значення критерію Фішера перевищує його табличне значення Fроз>Fтаб, робимо висновок, що побудована економетрична модель з ймовірністю 0,95 адекватна статистичним даним і придана для подальшого аналізу та прогнозування.
Аналіз одержаного рівняння регресії дає можливість зробити такі практичні висновки:
•	за коефіцієнтом детермінації визначається відсоток закономірності, що описує одержаним рівнянням досліджуваний взаємозв’язок (відсоток закономірності);
•	за індексом кореляції  подається характеристика якості зв’язку між показником і фактором;
•	за коефіцієнтом еластичності визначається, на скільки відсотків змінюється середнє значення результативної ознаки у разі зміни на 1% середнього значення фактора, що на нього впливає.
Узагальнені результати аналітичного дослідження побудованої економетричної моделі, яка описує залежність між енергозабезпеченістю сільськогосподарських підприємств України в розрахунку на 100 га сільськогосподарських угідь і фондовіддачею основних засобів у сільськогосподарських підприємствах України:
•	на основі значення коефіцієнта детермінації 0,699 робимо висновок, що варіація показника (У) на 69,9 % спричинена варіацією фактора (х). Вплив інших факторів на варіацію показника становить 30,17 %;
•	на основі значення індексу кореляції робимо висновок, що спостережувані точки поля кореляції лежать достатньо близько до лінії регресії;
•	на основі значення коефіцієнта еластичності робимо висновок, що при збільшені фактора х (енергозабезпеченість сільськогосподарських підприємств України в розрахунку на 100 га сільськогосподарських угідь) на 1 % показник У (фондовіддача основних засобів у сільськогосподарських підприємствах України) збільшиться на 1,747 % ознаки у разі зміни на 1 % середнього значення фактора, що на нього впливає.
На основі побудованої економетричної моделі нами проведено прогнозування показника фондовіддачі основних засобів у сільськогосподарських підприємствах України на наступний період за умови незмінного значення фактора – енергозабезпеченості сільськогосподарських підприємств України в розрахунку на 100 га сільськогосподарських угідь.
Підставивши згідно з нашим припущенням прогнозне значення фактора – енергозабезпеченості сільськогосподарських підприємств України в розрахунку на 100 га сільськогосподарських угідь – у рівняння (1), отримаємо прогнозне значення показника (фондовіддачу основних засобів у сільськогосподарських підприємствах України) на 2016 рік:

Однак ці розрахунки носять не достовірний, а ймовірнісний характер. Тому нами було розраховано відхилення прогнозного значення показника (0,616) і відповідно нижню (1,953-0,616=1,338) і верхню (1,953+0,616=2,569) межу прогнозного значення показника.
Отже, згідно побудованої економетричної моделі залежності між енергозабезпеченістю сільськогосподарських підприємств України в розрахунку на 100 га сільськогосподарських угідь і фондовіддачею основних засобів у сільськогосподарських підприємствах України, прогнозне значення фондовіддачі основних засобів у сільськогосподарських підприємствах України у 2016 році з ймовірністю 0,95 буде належати проміжку [1,338; 2,569] за умови, що значення енергозабезпеченості сільськогосподарських підприємств України в розрахунку на 100 га сільськогосподарських угідь буде на рівні 2015 року (149,52).
Таким чином, відповідно до вказаних припущень у 2016 році на 1 грн. вартості основних засобів у сільському господарстві України припадатиме від 1,338 до 2,569 грн. вартості валової продукції сільського господарства.
Зауважимо, що у провідних країнах світу цей показник майже у 2 рази вищий, ніж в Україні. Тому державна політика у сфері матеріально-технічного забезпечення сільського господарства має бути спрямована на забезпечення належного рівня показників ефективності використання основних засобів у сільськогосподарській галузі.
Отже, проведене дослідження показало достатньо тісний прямий зв’язок між енергозабезпеченістю сільськогосподарських підприємств України в розрахунку на 100 га сільськогосподарських угідь і фондовіддачею основних засобів у сільськогосподарських підприємствах України.
Таким чином, економетричний аналіз робить можливим застосування методів економетричного моделювання на рівні галузі у підприємствах різних форм власності, використання в аналітичній роботі досягнень економічної науки на базі основних форм бухгалтерської, статистичної та оперативної звітності.

Ситник Н.І, к.б.н., доцент
Національний технічний університет України
«Київський політехнічний інститут ім.І. Сікорського»

ЕКОСИСТЕМА СТАРТАПІВ УКРАЇНИ: СУЧАСНИЙ СТАН РОЗВИТКУ

Одним із проявів трансформації індустріальної економіки в економіку знань є бурхливе зростання глобальної світової екосистеми стартапів. Стартапи – це нова форма ведення інноваційної діяльності, що відрізняється, насамперед, низьким порогом виходу на ринок завдяки високій інтелектуальній складовій у створюваному інноваційному продукті, здатністю до створення масштабованої бізнес-моделі та швидкими темпами зростання. Розвиток екосистеми стартапів в Україні, як і у всьому світі, характеризується позитивною динамікою. За оцінками експертів, зараз в Україні нараховується більш ніж три тисячі стартапів і 25 інвестиційних фондів [2], при цьому протягом останніх щонайменше п’яти років темпи зростання ринку стартапів становили 20-30% на рік.
Для проведення бенчмаркингу світових екосистем стартапів, компанія Compassу 2012 р. започаткувала Глобальний рейтинг екосистем стартапів (The Global Startup Ecosystem Ranking). Рейтинги екосистем стартапів визначаються за п’ятьма оціночними критеріями: 1) ефективність використання інвестицій (діяльність), 2) доступність і обсяг венчурного фінансування, 3) можливості виходу на національні і міжнародні ринки, 4) кваліфікація і рівень зарплат учасників стартапу, 5) попередній досвід учасників у розробленні стартапів. У 2015 р. була визначена двадцятка найкращих екосистем стартапів світу, в якій перші п’ять місць зайняли Силіконова долина, Нью-Йорк, Лос-Анджелес, Бостон і Тель-Авів [5]. 
Лідеру рейтингу, Силіконовій долині, належить 50% найцінніших стартапів усієї світової екосистеми; 45% всього венчурного інвестування і успішних виходів на ринок. Силіконова долина має найвищу щільність стартапів і найвищий рівень досвіду участі у стартапах – 48% учасників вже працювали у стартапах раніше. У звіті Compass за 2015 р. також відзначається, що протягом 2013-2014 рр. глобальна екосистема стартапів зросла в цілому на 95%. Найбільше зростання (на 314%) демонструють європейські екосистеми – Лондон, Москва, Париж, Амстердам, Берлін, Тель-Авів, тоді як латиноамериканська екосистема зросла на 209%, азіатська – на 99% , США - на 46 %. Всі 20 екосистем, що увійшли до рейтингу, виросли порівняно з 2012 р. за загальною кількістю стартапів і за кількістю стартапів, які отримали посівні інвестиції (в останньому випадку – на 9%) [5].
На жаль, жодне українське місто до глобального рейтингу екосистем стартапів не потрапило. В порівнянні зі світовими лідерами, українські екосистеми стартапів знаходяться на початкових етапах розвитку за обсягами інвестицій, можливостями виходу на світовий ринок та досвідом реалізації стартапів.
Обнадійливим є той факт, що левова частка стартапів у всьому світі припадає на ІТ сектор, який в Україні розвивається досить успішно і, попри складну економічну ситуацію в країні, демонструє стійкі темпи зростання. Це створює сприятливе середовище для зростання вітчизняної екосистеми стартапів.
За даними дослідження PriceWaterhouseCoopers, проведеного на замовлення IT-комітету Європейської бізнес асоціації, за останні чотири роки внесок IT у ВВП України зріс з 0,6 до 3,3 % (з 1,1 млрд дол. до 2,7 млрд дол.). Це збільшення експерти пов’язують, головним чином, із зростанням загальної кількості розробників програмного забезпечення – з 42 400 до 91 700. При оптимістичному сценарії експортноорієнтована IT-галузь до 2020 р. може вирости в два рази за всіма показниками [4].
Кваліфікаційно-освітній рівень українських ІТ спеціалістів високий, чому сприяють досить високі стандарти підготовки спеціалістів цього профілю у вищих навчальних закладах і можливість отримання досвіду роботи у провідних ІТ компаніях світу, зокрема, завдяки розвиненій структурі аутсорсингу. Україна займає четверте місце у світі за кількістю сертифікованих ІТ спеціалістів після США, Росії та Індії. Якщо у 2015 р. до 100 кращих постачальників послуг ІТ аутсорсингу увійшли лише 4 компанії з офісами в Україні, то у 2016 р. таких компаній було вже 10 [1].
Особливість національної ІТ галузі полягає в тому, що вона з самого початку повністю знаходиться у приватному секторі і розвивається без підтримки держави. Завдяки цьому створюються можливості для відкриття міжнародними компаніями своїх центрів з розробок технологічних продуктів[3]. Наразі в Україні вже діє більш ніж 100 науково-дослідних центрів міжнародних компаній. Серед них такі відомі аутсорсингові компанії як Luxoft, EPAM, Ciklum, SystemsSoftServe, GlobalLogic.
Збільшенню інвестицій в екосистему стартапів сприяло створення наприкінці 2014 р. Української асоціації венчурного капіталу та приватних інвестицій (UVCA), до складу якої увійшли майже всі інституціональні інвестори, що працюють на вітчизняному ринку. За даними Асоціації, інвестиції в український сектор ІТ стартапів постійно зростали протягом 2010-2013 рр. і склали у 2013 р. 89 млн дол. Після падіння у 2014 р до 39 млн дол. вони вже у 2015 р. зросли на рекордні 237 %,сягнувши 132 млн дол. Ця сума в десятки разів менша порівняно із США, деінвестиції у 2015 р. становили 48 млрд дол., однак вона є найбільшою серед країн Східної Європи. При цьому майже половина інвестиційних угод (48 %) була укладена за участю міжнародних фондів. Із загальної суми інвестицій 31 млн дол. були спрямовані у стартапи на пошуковій стадії, а 101 млн дол. склали інвестиції у стартапи на стадії росту [6]. При цьому, мова йде лише про приватні інвестиції. Українська держава поки що до інвестування стартапів не долучається.
Вплив загального стану вітчизняного ІТ сектору на розвиток екосистеми стартапів не є однозначним. Специфіка цього сектору полягає у тому, що він націлений, в основному, на експорт програмного забезпечення, а не на розроблення власного ІТ продукту. Можливість через аутсорсинг мати гарантовані замовлення від міжнародних компаній на розроблення програмного забезпечення є для багатьох ІТ спеціалістів більш привабливою альтернативою, ніж створення власного стартап проекту. Не всі готові приймати додаткові ризики, невизначеність і відповідальність, пов’язані із заснуванням власного бізнесу. Втім, приклад успішних українських стартапів, таких як Petcube, Looksery, Ecois.me, AugmentedPixels, Preply, Сlickky та багато інших, надихає найбільш підприємницько-орієнтовану частину ІТ спеціалістів зробити кар’єрний вибір саме на користь стартап проектів.
Іншою проблемою є те, що заснування стартапів вимагає не тільки інженерно-технічних знань, а й знань з організації й управління бізнесом, маркетингових технологій, підприємництва та економіки, яких ІТ спеціалістам зазвичай бракує. Для подолання дефіциту знань необхідно впровадження таких заходів.
•	Корекція навчальних програм вищих навчальних закладів, що готують спеціалістів інженерно-технічних спеціальностей для посилення економічної складової. Цей процес уже розпочався і набирає обертів.
•	Формування інфраструктури підтримки стартапів. Наразі в Україні діє ціла низка бізнес-інкубаторів і бізнес-акселераторів, серед яких найбільш відомі GrowthUP, Polyteco, iHub, VoomyIT-парк, EuroUp.Ua,StartupDepot, IoTHub та інші. Окрім робочого простору для стартапу, вони надають консультативну підтримку, менторство, допомагають налагодити комунікації з потенційним інвесторами, що є вкрай важливим для початківців.
•	Практичний досвід роботи у стартап проектах. Швидке зростання загальної кількості українських стартапів створює платформу для набуття необхідного досвіду і водночас збільшує «критичну масу» спеціалістів, які працювали у більш ніж одному стартапі.
Отже, наразі для успішного формування екосистеми стартапів в Україні складаються певні передумови. Підґрунтям для формування такої екосистеми виступає розвиток вітчизняного ІТ сектору. Цей сектор впевнено зміцнює свої позиції в економіці країни і є джерелом цінного людського ресурсу, який може долучитися до розроблення стартапів. У фінансуванні стартапів все активнішу участь беруть приватні міжнародні та вітчизняні інституції. Зростає як загальна кількість стартапів, так і кількість успішних стартапів, що отримали світове визнання. Формується інфраструктура підтримки стартапів, збільшується загальний рівень досвіду і знаннєвої обізнаності ІТ спеціалістів щодо створення стартапів. На жаль, держава поки що залишається осторонь цих процесів.
Суб’єктам української екосистеми стартапів ще багато потрібно зробити, щоб Україна зайняла гідне місце в Глобальному рейтингу екосистем стартапів, однак високий людський потенціал ІТ сектора нашої країни, зростаючий інтерес приватних інвесторів та перші успіхи українських стартапів дають підстави сподіватися, що ця надихаюча мета буде досягнута.

Література
1.	10 украинских IT-компаний вошли в топ-100 поставщиков аутсорсинговых услуг в мире – Режим доступа: http://zn.ua/TECHNOLOGIES/10-ukrainskih-it-kompaniy-voshli-v-top- 100-lushih-postavschikov-autsorsingovyh-uslug-v-mire-205197_.html
2.	Колодюк А. Як стати IT-нацією / А. Колодюк – Режим доступу: http://biz.nv.ua/ukr/experts/kolodiuk/jak-stati-it-natsijeju-409469.html
3.	Колодюк А. Успеет ли Украина в последний вагон Четвертой технологической революции? / А. Колодюк – Режим доступу: http://www.epravda.com.ua/rus/columns/2017/01/18/618013/
4.	Українська IT-галузь може вирости до 27 мільярдів гривень до 2020 року. – Режим доступу: http://www.epravda.com.ua/news/2016/10/2/607295/ 5
5.	The 2015 Global Startup Ecosystem Ranking. Сompass Report. – Режим доступу:http://blog.compass.co/the-2015-global-startup-ecosystem-ranking-is-live/
6.	Ukrainian Venture Capital and Private Equity Overview 2015. – Режим доступу: https://docsend.com/view/fzv7iwd

Sobolieva-Tereshchenko Olena 
Ph.D. degree in Economics 
Borys Grinchenko Kyiv University

LOYALTY SYSTEMS. CURRENT CONTENTS AND CLASSIFICATION

Loyalty systems become as important part of sales activity, which provides additional opportunities for company in comparison with competitors, attracts new or retains existing buyers and customers. The main part of loyalty system is loyalty programs, which represents the package of incentives and privileges, discounts, offers, charges and bonuses. Effective management of loyalty in a modern environment requires comprehensive classification scheme of different types of loyalty systems for customers and buyers. In prospect classification of loyalty systems will deeper and supplemented due to the rapid development sales activity. 
Keywords: loyalty system; classification of loyalty system; buyers; customers; sales activity; loyalty program.

Relevance. Today, effective management of relationships with buyers and customers plays a crucial role in shaping a positive image of the company, expansion of sales activities and its scopes.  Therefore, improving relationships with buyers and customers based on modern systems of loyalty is the foundation for further development of the company, sales increase, retention of existing market positions in the face of fierce competition for customers.
Many retailers have adopted a system of loyalty as an appropriate mechanism to create visual distinction and competitive advantage. In the final count, the loyalty system should provide incentives to customers who have a certain value, or move to reduce churn and customers to competitors.
Purpose of the research. The purpose of this research is review current content of loyalty system in period of the introduction new forms of sales activity and elaboration comprehensive classification of loyalty system.
Main thesis.
Significant contribution to research on the loyalty systems of companies have made domestic economists. Among the significant representatives of the national economic thought, problem of which reflected in studies, include the works of T. Valentinova [6, P.71-73], І. V. Yurko, О. М. Karas`  [2, P.242-244], М.М. Ivankova [3, P.66-70].
Also exploring of various aspects of loyalty programs are reflected in the works of foreign scientists and practitioners: S. Butcher [1, P.10-27]. P. Gamble [4, P.316-350], F. Newell [5, P.253-270].
However, not all aspects of this fundamental problem are fully considered in view of its novelty, diversity and scientific consideration of question.
Last times in Ukraine are extremely popular different systems and loyalty programs: storage and discount cards, various sweepstakes and prizes, loyalty cards.
Companies continue to look for different methods and ways to emphasize their loyalty system using a combination of fees and costs, simplify the conversion of points to rewards, momentary exchange points for partner’s products, joint programs for maximum efficiency. 
Herewith often  very often the concept «loyalty system» equated or confused  with concept «loyalty program» or the processing system of loyalty, although the gist of these concepts is significantly different.
The concept of loyalty system is more sizeable and includes several elements, such as  customer base, marketing systems, loyalty, loyalty program, the processing system of loyalty management systems, loyalty and KPI of management.
Loyalty program - a package of incentives and privileges, methods of discounts, offers, charges and write-off bonuses. Loyalty programs are the key element of the company’s loyalty in the management of relationships with consumers.
The processing system of loyalty - a technologically-analytical platform for automation systems loyalty. (CRM, platform of remuneration or other software that allows you to predict how customers will behave tomorrow and how his behavior will impact at business indexes)
In conclusion, we present a comprehensive classification of different types of loyalty for buyers and customers:
Depending on the orientation of the segment of buyers and customers loyalty system can be divided into two groups: focused on the B2B (Business to Business) segment and focused on the B2C (Business to Customers) segment.
According to the type of ownership of the processing system of loyalty, which are used loyalty system can be self-developed, proprietary acquired IT companies, outsourcing, coalition and partnership.
Depending on toolkit to attract customers divided into three groups: pricing, non-price and mixed.
Due to the presence or absence of certain conditions or entrance barriers for participants of loyalty system, they are divided into: open or closed.
Depending on the customer’s identity in software, loyalty systems are divided into: personalized, not personalized, comprehensive.
According to the specific management and marketing of loyalty system, they can be externally-organized, internally organized and with the combined organization.
Depending on the number of participants in loyalty system can be one-component, two-component, and multi-component system.
Based on the fact that loyalty system increasingly used by most companies, in their development they will try to be differencing as much as possible of each other and will be focused on expanding existing relationships. 
Conclusions.
The main element of scientific innovation, which is reflected in this article is determining the difference between loyalty programs and loyalty systems, and  also developed by author classification of loyalty in the consumer market. 
Due to the rapid development of loyalty systems presented classification  should in future become deeper and supplemented.

References:
1.	Butcher S. Loyalty programs and loyalty clubs  for regular customers / Stephan Butcher; [translation from English E.V. Tribushina]. – Moscow: Publishing House "Williams", 2013. – 272p.
2.	Developing kinds of loyalty programs trade enterprises /І. V. Yurko, О. М. Karas`//  Scientific Bulletin of Poltava University of Economics and Trade. – 2011.- № 6 (51), p. 1. P.241-246.
3.	Ivannikova М. Marketing management of customer`s loyalty / М. М. Ivannikova // Marketing and innovation Management. – 2014. – № 3. – P. 62-72.
4.	Gamble P. Маркетинг взаимоотношений с потребителями / P. Gamble, М. Stone, N. Woodcock; translation from English – Moscow: Grаnd, 2012. – 511 p. 
5.	Newell F. Почему не работают системы управления отношениями с клиентами (CRM) / F. Newell; translation from English. – Moscow: Dobraya knyha, 2014. – 368 p.
6.	Valentinova Т. Issuing cards to customers for bonuses (discounts): the subtleties of accounting and taxation. All about accounting.- № 109-110. – 2012. – P.70-73.

Шишмарьова Л.О., к.е.н., доцент кафедри менеджменту
Харківський національний економічний університет ім. С. Кузнеця

ОСОБЛИВОСТІ ВИДІВ ПЛАНУВАННЯ ДІЯЛЬНОСТІ ПІДПРИЄМСТВА У СУЧАСНИХ УМОВАХ

Ринкові умови, у яких функціонують підприємства, потребують від них вміння ефективно формувати та раціонально використовувати свій ресурсний потенціал, скорочувати рівень витрат діяльності та максимізувати прибутки, виготовляти продукцію, яка знайде свого споживача та задовольнить його потреби, нарешті, вміти вистояти у конкурентній боротьбі, набувши певні конкурентні переваги. Усе це можливе завдяки ефективному плануванню діяльності підприємства. Великий досвід закордонних і вітчизняних підприємств доводить, що недооцінка планування діяльності підприємства в умовах ринку, його ігнорування або некомпетентне здійснення призводять до величезних економічних втрат.
У сучасній практиці застосування можна виділити такі важливі переваги планування:
– дозволяє формулювати чіткі, конкретні і досяжні цілі;
– сприяє більш раціональному розподілу ресурсів;
– забезпечує чітку взаємодію між підрозділами і виконавцями;
– дозволяє своєчасно адаптуватися до змін зовнішнього і внутрішнього середовища;
– забезпечує стійке функціонування та розвиток підприємства;
– покращує контроль і оцінку результатів;
– стимулює трудову активність персоналу на підприємстві;
– збільшує можливості у забезпеченні підприємства необхідною інформацією.
У різних літературних джерелах всі види планування на підприємстві систематизовані за такими основними класифікаційними ознаками, як: за періодом планування; за видами часової орієнтації; за рівнем управління; за змістом планів; за стадіями розробки; за типами мети; за рівнем регулювання; за сферою використання.
Проаналізувавши погляди багатьох авторів, які займалися питаннями планування, найбільш вагомою є класифікація планування за функціонально-цільовим критерієм (або за типами мети), згідно з якою виділяють: стратегічне, тактичне та оперативне планування. Ці види планування передбачають існування певних особливостей, порядку складання планів, наявність певної системи показників.
Відмінності між стратегічним, тактичним і оперативним плануванням діяльності підприємства представлено у табл. 1.

Таблиця 1
Відмінності між стратегічним, тактичним і оперативним плануванням 
діяльності підприємства
Характеристика	Стратегічне планування	Тактичне планування	Оперативне планування	
1	2	3	3	
Мета	Досягти місію та підпорядковані цій місії цілі діяльності підприємства	Визначити сукупність конкретних практичних заходів, необхідних для досягнення намічених цілей	Раціональне використання ресурсів, які находяться у розпорядженні підприємства	
Завдання	Відстежує зміни в зовнішньому середовищі, передбачає планові дії по створенню конкурентних переваг і бар’єрів, з адаптації до змін в оточенні	Відображає зміни внутрішньої структури підприємства, пошук шляхів ефективного використання ресурсів	Забезпечення раціонального використання ресурсів, що є у розпорядженні підприємства на даний проміжок часу та ритмічного виробництва	
Продовження таблиці 1
1	2	3	3	
Рішення	Менш конкретні	Більш конкретні, прив’язані до показників роботи структурних підрозділів підприємства	Конкретні	
Виконання рішень з урахуванням ризику	Більш піддається ризику	Менш піддається ризику	Практично не піддається ризику	
Період, який охоплює	Довгостроковий період	Середньостроковий та короткостроковий період	Період до 1 року	
Керівники якого рівня розроблюють	Вищий рівень управління	Середній рівень управління	Нижчий рівень управління	
Сфера спрямування	Надає більш широкий вплив на всі сторони діяльності підприємства	Вузькоспрямоване	Вузькоспрямоване	
Виявлення результатів	Не можуть бути повністю виявлені протягом декількох років	Виявляються швидко й легко співвідносяться з конкретними діями	Виявляються дуже швидко й легко співвідносяться з конкретними діями	
Спрямованість на	Досягнення місії підприємства	Досягнення стратегічних цілей	Досягнення тактичних цілей	
Невизначеність	Високий рівень	Середній рівень	Низький рівень	
Вид проблеми	Не структуровані	Структуровані	Добре структуровані	
Потреба в інформації	Переважно зовнішня	Переважно внутрішня	Внутрішня	
Альтернативи	Спектр альтернатив дуже широкий	Спектр альтернатив обмежений	Спектр альтернатив обмежений	
Обсяг	Концентрується на найважливіших проблемних структурних сферах і напрямах розвитку	Охоплює всі напрями і структурні господарські одиниці підприємства, усіх учасників	Переважно охоплює виробництво на підприємстві	
Ступінь деталізації	Велика міра опрацювання і визначення напрямів	Детальне опрацювання з використанням кількісних показників	Детальне опрацювання з використанням кількісних показників	
Сфера охоплення	Конкретизовані цілі	Функціональні напрями	Виробництво	

Отже, стратегічне, тактичне та оперативне планування тісно пов’язані між собою, але мають різне змістовне наповнення.
Оперативне планування деталізує тактичне планування діяльності підприємства, а останнє в свою чергу деталізує стратегічне планування. Відповідно оперативне планування спрямоване на досягнення тактичного планування та має найкоротший проміжок часу реалізації, а тактичне – на досягнення стратегічного планування.
Таким чином, планування займає особливе місце у функціонуванні підприємства, у сучасних умовах ринку неможливо досягти стабільного успіху підприємства, якщо не планувати ефективно його діяльність.

Гриб С.В., викладач
Харківський інститут бізнесу і менеджменту

ПРОБЛЕМИ УПРАВЛІННЯ ВИТРАТАМИ РОСЛИННИЦТВА СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКИХ ПІДПРИЄМСТВ

Підвищення ефективності діяльності підприємств досягається за рахунок цілеспрямованого управлінського впливу на господарські процеси, вартість здійснення яких знаходить відображення у показниках витратах. В умовах, коли економічні інтереси є визначальними в діяльності підприємств, управління господарськими процесами здійснюється через призму управління витратами з урахуванням необхідності їх оптимізації. Зниження витрат для досягнення певного результату або досягнення максимального ефекту при фіксованих витратах, в будь якому випадку, ведуть до скорочення витрат в розрахунку на одиницю отриманого результату, що характеризує підвищення ефективності діяльності підприємства. Зважаючи на це, дослідження теоретичних питань управління витратами підприємств набуває особливої важливості.
Процес управління базується на аналізі ретроспективної інформації, орієнтований на перспективу та передбачає реалізацію таких основних функцій: прогнозування та планування, організація, координація, облік, аналіз та контроль. Не зменшуючи важливість кожної функції управління та не заперечуючи наявність проблем в рамках кожної з них, зупинимось на функціях аналізу та прогнозування й планування як на таких, що мають більш специфічні проблеми у галузі сільськогосподарського виробництва в цілому та у рослинництві зокрема.
Вирощування окремих сільськогосподарських культур потребує тривалого часового періоду, який часто охоплює більше одного календарного (звітного) року. Частина витрат на обробку землі здійснюється восени одного звітного періоду, а продукцію з цих земель підприємства отримують влітку наступного періоду. Прикладами таких витрат, які враховуються як витрати під урожай майбутнього року, є оранка на зяб, лущання стерні, внесення добрив тощо [1]. Такі витрати заздалегідь розподілити за окремими культурами неможливо. Отже, врахування витрат в окремих часових періодах утруднює ідентифікацію бізнес-процесів з точки зору аналізу витрат.
Особливістю сільськогосподарського виробництва також є те, що виробництво основної продукції супроводжується отриманням крім основної також супутньої та побічної продукції. Супутня продукція – це продукція, отримана в одному технічному циклі (процесі) одночасно з основною. За якістю вона відповідає стандартам та призначена для подальшої обробки або відпуску споживачам. Супутня продукція як вихідний елемент виробничого процесу має якісні параметри, які повинні одержати вартісну характеристику. Побічна продукція – це продукція, що утворюється в комплексних виробництвах паралельно з основною і, на відміну від супутньої (допоміжної), не потребує додаткових витрат. Так, при виробництві зернових культур підприємства крім зерна отримують зернові відходи та солому, які можуть бути використані для господарських потреб підприємства. Супутня та побічна продукція, не будучи метою діяльності підприємства, все ж представляє суспільну цінність, стає окремим об’єктом обліку, що також заважає чіткій ідентифікації бізнес-процесів з точки зору аналізу витрат.
Ще одна проблема управління витратами має загальний характер і притаманна не тільки сільськогосподарським підприємствам, а й підприємствам інших галузей з тривалим виробничим циклом. Мова йде про інфляційні процеси, які в окремі періоди часу зумовлюють стрімку девальвацію національної валюти та породжують порушення еквівалентності пропорцій у цінових співвідношеннях між ланками агропромислового комплексу та промисловості. Реалізація продукції за цінами, які сформовані з урахуванням витрат, понесених в процесі виробництва продукції, не забезпечує достатніх грошових надходжень для закупівлі матеріально-технічних ресурсів для наступного виробничого циклу [2]. Обліковуючи витрати на окремих етапах технологічних процесів, що зумовлюють їх виникнення, в умовах значних темпів інфляції підприємства можуть навіть не компенсувати їх реальної вартості в процесі реалізації продукції. При тому що розрахунки за номінальними показниками можуть свідчити про достатню ефективність діяльності. Таким чином, порушується процес відтворення виробництва. Продовження діяльності супроводжується згортанням обсягів, порушенням технології виробництва у намаганні максимально здешевити господарські процеси.
Таким чином, до проблем аналізу витрат рослинництва сільськогосподарських підприємств можна віднести такі:
– проблеми чіткої ідентифікації бізнес-процесів;
– проблеми врахування інфляції;
– значна тривалість виробничого циклу;
– належність витрат бізнес-процесів до різних звітних періодів.
Проблеми врахування інфляції є актуальними не тільки для функції аналізу, але й для функції прогнозування та планування. У сполученні з іншими факторами економічної, фінансової та законодавчої нестабільності інфляційні процеси роблять умови функціонування підприємства погано передбачуваними. Внаслідок цього зроблені прогнози та розроблені на їх підставі плани мають ймовірнісний характер щодо точності їх виконання.
Специфікою сільськогосподарського виробництва в цілому, і особливо рослинництва, є суттєва залежність від природних факторів, які не можуть бути контрольовані підприємством. Сполучення температур, вологості, загрози посухи, повеней, заморозків зумовлюють ризиковість виробництва, впливають на рівень урожайності сільськогосподарських культур, а отже, й на перспективи отримання доходів підприємствами. Природні фактори суттєво впливають і на споживчі якості культур, що визначає рівень пропозиції продукції того або іншого рівня якості. Так, у 2015 році із загального валового збору пшениці у Франції тільки близько 55 % характеризувалось високим вмістом білка. В Україні в тому ж році з із загального врожаю близько 43% становило продовольче зерно, а з нього тільки 60% відповідало борошномельним кондиціям [3]. Це зумовило підвищення ціни продовольчої пшениці на ринку.
Отримання доходів значною мірою залежить також від цін, які формуються під впливом не тільки внутрішньої ринкової кон’юнктури, але й під впливом тенденцій на світових ринках. Україна є однією з небагатьох країн, які більше половини зернового виробництва поставляють на експорт. Так, наприклад, згідно з оцінками АПК-Інформ, з 63,8 млн т врожаю зернових у 2014-2015 маркетинговому році на експорт було поставлено 34,8 млн т, або 54,5 % від загального виробництва [3]. У 2015/2016 маркетинговому році експорт зернових становив 39 млн т з 60,1 млн т врожаю, або 64,8 % від загального виробництва. Така глибока інтеграція у світовий торговельний простір у цьому сегменті зумовлює розвиток внутрішнього і глобального ринків у паралельних напрямах і, безумовно, впливає на внутрішню кон’юнктуру та ціни. Світові ціни формуються на світових біржах (драйверами цін на зернові є Чиказька біржа (Chicago Mercantile Exchange, CME) і Французька біржа (MATIF)), та залежать від врожаїв основних світових експортерів зерна, обсягів перехідних залишків сільськогосподарської продукції, вартості фрахту при транспортуванні продукції, яка, в свою чергу, залежить від коливань цін на нафту, тощо. Зменшення маркетингових витрат при експорті сільськогосподарських культур закономірно стає фактором росту конкурентоспроможності тих країн, які знаходяться далеко від перспективних ринків збуту та веде до збільшення пропозиції, що спричиняє зменшення цін.
Таким чином, проблеми прогнозування та планування можна розділити на дві групи:
– загальні для всіх господарюючих суб’єктів:
– врахування інфляції;
– економічна нестабільність;
– законодавча нестабільність;
– специфічні для галузі сільського господарства в цілому та рослинництва зокрема:
– непередбачуваність природних явищ, що суттєво впливають на результат;
– суттєва залежність цін на сільськогосподарську продукцію не тільки від внутрішньої, але й від зовнішньої ринкової кон’юнктури.
Частина цих факторів впливає на процес формування витрат, а частина – на формування доходів, які визначають ефективність здійснення витрат. В сукупності зазначені фактори формують нестабільність та непередбачуваність зовнішнього середовища, внаслідок чого не тільки прогнозні, але й планові показники ефективності витрат мають ймовірнісний характер.
Шляхи вирішення означених в дослідженні проблем ми бачимо в наступному. Вирішення проблем аналізу може бути пов’язано:
– з розробкою уніфікованих описів бізнес-процесів, які здійснюються сільськогосподарськими підприємствами;
– з удосконаленням організації обліку на підприємствах відповідно до ідентифікованих бізнес-процесів;
– з урахуванням фактора інфляції при визначенні ефективності сільськогосподарського виробництва.
Чим менш передбачуваним є майбутнє для підприємства, тим складніші методи потрібно використовувати для управління. Подолання проблем прогнозування та планування може бути пов’язано з використанням методів теорії ймовірності, динамічних стохастичних моделей, моделей та методів нечіткої логіки, стохастичних систем імітаційного моделювання. Використання зазначених методів дозволить підвищити точність прогнозів та якість управлінських рішень щодо управління витратами сільськогосподарських підприємств в цілому та витратами рослинництва зокрема.

Література
1.	Наказ «Про затвердження Методичних рекомендацій з планування, обліку і калькулювання собівартості продукції(робіт, послуг) сільськогосподарських підприємств». – N 132 від 18.05.2001 // Міністерство аграрної політики України. – Режим доступу: https://docs.dtkt.ua/download/pdf/1021.122.4
2.	Боднар О. В.Функціонування механізму ціноутворення на продукцію галузі рослинництва в умовах невизначеності та ризику / О. В. Боднар // Економіка та управління АПК. – 2015. – № 1. – С. 33-36. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/UJRN/ecupapk_2015_1_9
3.	Самаріна І. Як світ впливає на ринок зернових в Україні / І. Самаріна //Інформаційно-аналітичне видання "Агробізнес сьогодні". – Режим доступу: http://www.agro-business.com.ua/ostannia-vip-novyna/2730-2015-03-04-15-48-38.html

Коваленко-Марченкова Є.В., аспірант
ДВНЗ Придніпровська державна академія будівництва та архітектури

ОЦІНОЧНІ ПОКАЗНИКИ ФОРМУВАННЯ ПОТЕНЦІАЛУ БУДІВЕЛЬНОЇ ГАЛУЗІ

На сьогоднішній день актуальною задачею для національної економіки є визначення рівня конкурентоспроможності її галузей. Оцінка рівня конкурентоспроможності галузі є невід’ємною частиною удосконалення механізму забезпечення конкурентоспроможності потенціалу галузі. Така оцінка є надзвичайно складною задачею, адже конкурентоспроможність потенціалу охоплює численні показники кількісного та якісного характеру. Успіх будівельної галузі є однією з найбільш вагомих складових конкурентоспроможності національної економіки в цілому. Отже важливим запитанням є регулювання і забезпечення конкурентоспроможності потенціалу саме будівельної галузі. При оцінці конкурентоспроможності потенціалу будівельної галузі ми пропонуємо використовувати індикатори формування потенціалу за його складовими, які представлені відповідними оціночними показниками формування.
В якості оціночних показників за індикатором формування природно-ресурсного потенціалу будівельної галузі пропонується використовувати вартість придбаних будівельними підприємствами сировинних та матеріально-технічних ресурсів. Основними постачальниками сировинних ресурсів в будівництві є підприємства добувної промисловості та підприємства, що займаються виробництвом та розподіленням електроенергії, газу та води. Крім того, до сировинних ресурсів відносяться також деякі види сільськогосподарської продукції, що можуть використовуватися в ході здійснення будівельних робіт. Постачальниками матеріально-технічних ресурсів у будівництві виступають підприємства переробної промисловості (в основному металургійної, хімічної та нафтохімічної, деревообробної, машинобудівельної промисловості) [2, c. 82-85]. 
Індикатор формування інвестиційного потенціалу будівельної галузі пропонується визначити застосовуючи оціночний показник, що характеризує обсяг капітальних інвестицій у будівництво. Для оцінки формування науково-технічного потенціалу будівельної галузі запропоновано застосовувати оціночний показник, що характеризує внутрішні витрати на виконання наукових та науково-технічних робіт в будівельній галузі. З метою визначення індикатора формування інтелектуального потенціалу запропоновано використовувати такий показник, як витрати на оплату праці [3, с.41-45].
З використанням показника, який відображає вартість отриманих послуг нематеріального характеру (окрім освітніх) пропонується визначати індикатор формування інфраструктурного потенціалу. При цьому, до таких послуг відносяться торговельні послуги, послуги транспортних та складських господарств, консультативні послуги, послуги в сфері фінансів та страхування, операцій з нерухомим майном, послуги у сфері адміністративного та допоміжного обслуговування тощо. Саме організації, що надають такі послуги створюють інфраструктуру функціонування  будівельної галузі [1, с.206-210].
Наведений вище перелік показників було подано експертам для визначення доцільності їхнього застосування для оцінки сформованості потенціалу будівельної галузі. В ході експертного опитування ми отримали дані, які представлені на рисунку.

Рис. 1. Результати опитування експертів щодо доцільності використання показників за індикатором формування потенціалу будівельної галузі (розраховано автором)

Аналізуючи дані експертного опитування видно, що абсолютна більшість експертів (88,2 %) зазначили, що запропонований перелік показників оцінки формування потенціалу будівельної галузі повністю відповідає поставленій дослідницькій меті. Не виявилось експертів, які б відзначили, що, запропонований перелік показників не відповідає меті дослідження. У той же час досить значною (26,7 %) була частка експертів, які зазначили, що запропонований перелік показників лише частково відповідає меті дослідження. Тому нами було проведене подальше опитування, в ході якого ми виявили недоліки.
В ході подальших уточнень було з’ясовано, що 6,7 % експертів вважають доцільним до оціночних показників за індикатором формування інвестиційного потенціалу включити також обсяг прямих іноземних інвестицій, 6,7 % експертів – що до переліку оціночних показників за індикатором формування інтелектуального потенціалу потрібно включити витрати на підготовку та перепідготовку кадрів. Решта експертів (13,4 %) відзначили, що доцільніше використовувати показник витрат на персонал, що включає поряд з витратами на оплату праці витрати на соціальний захист. Запропоновані експертами корективи було внесено та перелік показників доповнено.
Остаточний перелік оціночних показників за індикаторами формування складових потенціалу будівельної галузі, наведено в таблиці 1.

Таблиця 1
Оціночні показники формування потенціалу будівельної галузі
Індикатори формування потенціалу будівельної галузі	Оціночні показники формування потенціалу будівельної галузі	
Індикатор формування природно-ресурсного потенціалу	Вартість придбаних сировинних ресурсів	
	Вартість придбаних матеріально-технічних ресурсів	
Індикатор формування інвестиційного потенціалу	Обсяг капітальних інвестицій 	
	Обсяги прямих іноземних інвестицій	
Індикатор формування науково-технічного потенціалу	Внутрішні витрати на виконання наукових та науково-технічних робіт	
Індикатор формування інтелектуального потенціалу	Витрати на персонал 	
	Витрати на підготовку та перепідготовку кадрів	
Індикатор формування інфраструктурного потенціалу	Вартість отриманих послуг нематеріального характеру 	
	Примітка: складено автором 

Таким чином, в ході дослідження нами сформований перелік індикаторів формування потенціалу будівельної галузі та оціночних показників за кожним індикатором з урахуванням особливостей будівельної галузі України. В подальших дослідженнях нами буде використаний перелік оціночних показників за індикаторами формування складових потенціалу для оцінки конкурентоспроможності потенціалу будівельної галузі.

Список використаних джерел:
1.	Ісаєнко Д. Будівельний комплекс України: трансформація в умовах переходу до ринкового господарства / Д.Ісаєнко // Держава і суспільство. – 2010. - № 17. – C. 206-210.
2.	Гончарук П.А. Методичні підходи до оцінки конкурентоспроможності потенціалу суб’єкта господарювання / П.А. Гончарук // Теоретичні і практичні аспекти економіки та інтелектуальної власності. – 2013. – Випуск 1. – Том 2. – С. 82-85
3.	Почтарук І.С. Методичні підходи до оцінки галузевої конкурентоспроможності / І.С. Почтарук // / Наукові записки Львівського університету бізнесу та права. – 2011. – Вип. 7. – С. 41-45. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/UJRN/Nzlubp_2011_7_14

Секція 4
ОБЛІКОВО-АНАЛІТИЧНЕ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ФУНКЦІОНУВАННЯ СУБ’ЄКТІВ ГОСПОДАРЮВАННЯ В УМОВАХ ЕКОНОМІЧНОЇ НЕВИЗНАЧЕНОСТІ

Лазаришина І.Д., д.е.н., професор
Національний університет водного господарства та природокористування

КОРИСНІСТЬ АНАЛІТИЧНОЇ ІНФОРМАЦІЇ В УМОВАХ ЕКОНОМІЧНОЇ НЕВИЗНАЧЕНОСТІ

Перехід до ринкових відносин в Україні, адаптація систем управління будь-якого рівня до вимог конкурентного середовища потребує налагодження та підтримки якісного управління. Економічний аналіз як система має певні властивості і потребує урахування дії законів ринкової економіки. Однією з фундаментальних концепцій, на яких базуються ринкові відносини, є теорія корисності.
В умовах ринкових відносин економічний аналіз, його продукт у вигляді аналітичної інформації теж має свою корисність як для суб’єктів управління, так і для інших зацікавлених сторін. Вважаємо, що корисність аналітичної інформації визначається як забезпечення вигод для користувачів від її використання.
Актуальність проблеми корисності аналітичної інформації пояснюється також тим, що, згідно з теоремою Коуза, найважливішими у розподілі ресурсів у сучасній економіці є трансакційні витрати, значну частину яких становлять витрати на пошук і отримання економічної інформації. Відтак переваги у глобальному та національному плані матимуть ті споживачі аналітичної інформації, які будуть володіти знаннями щодо її корисності та вмітимуть їх реалізувати на практиці.
Пріоритети корисності інформації можуть відрізнятися і залежать від характеру економічної політики держави, потреб стратегічного та поточного управління господарюючих суб’єктів, мотивації управлінського персоналу, ступеня обмеженості ресурсів та інших чинників. Корисність аналітичної інформації для процесу управління  обумовлюється дотриманням багатьох якісних характеристик: репрезентативності, доречності, достовірності, суттєвості, своєчасності, перевищення ефекту від використання інформації над витратами по забезпеченню нею управління, прозорості.
Корисність є виробничою функцією і може формалізуватися у вигляді адитивних та мультиплікативних моделей. Однак при формалізації функції корисності слід враховувати умови її існування та використання. Як відомо, суб’єкти господарювання можуть здійснювати свою діяльність в умовах повної або часткової визначеності інформації. Визначеність середовища існування підприємств можлива при повному розкритті інформації. Однак такий варіант є у значній мірі абстрактним, маловірогідним. У сучасних умовах більшість економістів є прибічниками ідеї про те, що суб’єкти господарювання функціонують в умовах повної або часткової невизначеності інформаційного середовища, у зв’язку з чим слід враховувати ступінь ризиків діяльності. За відношенням до функції корисності це означає необхідність врахування у вищенаведених моделях коефіцієнта Ерроу – Пратта, що дорівнює відношенню другої і першої похідної функцій корисності в умовах ризику.
Значення сумарної корисності аналітичної інформації коливається в залежності від:
а)	обраної стратегії розвитку підприємства;
б)	комбінації (часток) окремих витрат, що відносяться до постійних і змінних, пов’язаних із забезпеченням і проведенням економічного аналізу; 
в)	ідентифікованих вимог до організації економічного аналізу;
г)	обмеженості ресурсів в часі та за обсягами;
д)	мотивації і типу поведінки зацікавлених сторін;
е)	науково-технічного прогресу і пов’язаних з ним інноваційних процесів по формуванню, обробці та використанню економічної інформації;
ж)	рівня невизначеності зовнішнього середовища;
з)	ступеня реалізації ризиків (виробничих, фінансових, інших).
Значний вплив на рівень функції має також законодавча та регуляторна політика держави та її інститутів, які визначають доречні і суттєві обсяги аналітичної інформації і забезпечують їх формування на рівні підприємств, установ, організацій.
Крім того, слід враховувати можливість прояву ефекту байдужості до результатів економічного аналізу з боку працівників та керівників підприємств з ряду причин:
•	незначних обсягів фінансово-господарської діяльності;
•	некомпетентності, недостатньої економічної підготовки працівників;
•	недотримання функціональних обов’язків співробітниками економічних служб підприємства;
•	слабкої моральної і матеріальної мотивації до проведення економічного аналізу;
•	консервативної політики фінансового менеджменту;
•	недовіри до результатів економічного аналізу;
•	повного або часткового недотримання принципів бухгалтерського обліку, внутрігосподарського контролю та економічного аналізу;
•	стадії розвитку підприємства.
Класифікаційний поділ функціонування суб’єктів господарювання в умовах визначеності та невизначеності повинен враховуватися у відомій моделі ринкових відносин “вигоди – витрати». Дана модель є придатною для умов визначеності. В протилежному випадку слід вважати логічно обумовленою модель «вигоди – витрати – ризик».
Використання або невикористання тих чи інших якісних характеристик у зовнішньому і внутрішньому середовищі у зв’язку з невизначеністю призводить до асиметричної економічної інформації. Втрати, пов’язані з існуванням асиметричної аналітичної інформації для суб’єктів господарювання полягають у:
•	втраті конкурентних переваг;
•	скороченні сегмента ринку;
•	недотриманні стратегічних цілей і завдань;
•	реалізації загроз, пов’язаних з операційною, інвестиційною, фінансовою діяльністю та надзвичайними подіями;
•	зростанні частки інсайдерських операцій на фондовому ринку і, відповідно, інвестиційних ризиків;
•	недоотриманні доходів та чистого прибутку у зв’язку з асиметричною інформацією про товар;
•	втраті мотивацій щодо інноваційної діяльності;
•	зростанні витрат на зменшення рівня асиметричності;
•	наявності латентних (прихованих) загроз, дій та характеристик;
•	можливості вибору неоптимальних рішень серед альтернатив.
Для зовнішнього середовища наявність асиметричної інформації зумовлює втрати у вигляді:
•	послаблення рівня керованості процесами, що відбуваються у ринковому середовищі, з боку державних та недержавних інститутів;
•	зростання частки тіньового сектора економіки;
•	зниження рівня інвестиційної привабливості;
•	зростання рівня загрози банкрутств суб’єктів господарювання;
•	збільшення непродуктивних витрат, направлених на зменшення рівня асиметричності економічної інформації.
Нейтралізувати або мінімізувати втрати, пов’язані з асиметричністю аналітичної інформації можливо шляхом регламентації ідентифікованих якісних характеристик її корисності для відповідних користувачів і підвищення рівня аналітичного опрацювання, застосування більшого числа взаємодоповнюючих видів аналізу з урахуванням його функцій.

Бігдан І.А., к.е.н., доцент
Харківський інститут бізнесу і менеджменту

ОБЛІКОВО-АНАЛІТИЧНЕ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ АНТИКРИЗОВОГО ФІНАНСОВОГО УПРАВЛІННЯ ПІДПРИЄМСТВАМИ

Функціонування системи управління підприємством неможливе без інформаційної підтримки. Розробка, обґрунтування та прийняття раціональних управлінських рішень щодо запобігання фінансовій кризі, пом’якшення та подолання наслідків її прояву потребують якісного інформаційного забезпечення, складовими елементами якого є обліково-аналітичне. Безспірно, обліково-аналітична інформація є найважливішим інформаційним ресурсом антикризового фінансового управління, що формується в процесі реалізації трьох його функцій: обліку, аналізу і контролю. Взаємодія цих підсистем управління відбувається через інформаційні потоки в процесі формування і передачі оперативної та якісної обліково-аналітичної інформації для забезпечення обґрунтованості та ефективності прийняття управлінських рішень в системі антикризового фінансового управління підприємством.
Обліково-аналітичне забезпечення управління підприємствами та окремими його об’єктами досліджувалося в працях Бондаря М.І., Герасима П.М., Гоголь Т.А., Гнилицької А.В., Горячківської І.В., Демчишина М.Я., Кірейцева Г.Г., Крупки Я.Д., Мойсеєнко І.П., Мулик Я.В., Приймак С.В., Пушкар М.С., Саблука П.Т., Садовської І.Б., Сопко В.В., Сапрун Г.Г., Штангрет А.М. та ін. Вивчення наявних розробок саме з питань антикризового управління підприємствами дає підстави стверджувати, що теоретико-методичні аспекти обліково-аналітичного забезпечення управління не знайшли достатнього ґрунтовного висвітлення в науковій літературі. Серед дослідників зазначеною проблематикою займаються Бланк І.О., Кулинич М.Б., Нехай В.А., Шворак М.В. та ін.
Разом з тим, дискусійними питаннями залишаються термінологічна визначеність поняття «обліково-аналітичне забезпечення антикризового фінансового управління», перелік завдань та механізм його формування.
В літературі обліково-аналітичне забезпечення управління розглядається як сукупність обліково-аналітичних процесів, об’єднаних в єдину обліково-аналітичну систему: процес підготовки обліково-аналітичної інформації; процес підготовки і надання інформації користувачам; процес або система збору, обробки, узагальнення, подання та аналізу фінансової інформації, забезпечення її кількості і якості для ведення господарської діяльності, зокрема, її управління.
Систематизація наявних літературних джерел свідчить, що розкриття змісту обліково-аналітичного забезпечення антикризового управління підприємством ґрунтується на двох підходах, в основі яких визначальною компонентою є трактування поняття «забезпечення». Довідкова література дає декілька значень цього поняття – «створювати надійні умови для здійснення чого-небудь»; «гарантувати щось»; «захищати, охороняти кого-, що-небудь від небезпеки». Відносно управління забезпечення можна трактування як створення умов для здійснення управлінської діяльності. Ці умови передбачають постійну інформаційну підтримку управлінського персоналу для розробки та прийняття рішень через налагодження процесу формування, руху, обробки, передавання та зберігання певних даних із застосуванням певних методів та засобів. Отже, обліково-аналітичне забезпечення антикризового фінансового управління можна трактувати як організаційно-технологічний процес, результатом якого є виробництво різнопланової облікової та аналітичної інформації та надання її користувачам для розробки та прийняття рішень в сфері управління фінансовою кризою.
З іншого боку, забезпечення управління можна розглядати під кутом «чим саме здійснюється підтримка управління». В цьому сенсі, обліково-аналітичне забезпечення антикризового фінансового управління логічно трактувати як забезпеченість управління необхідною обліковою та аналітичною інформацією щодо фінансового стану підприємства, наявних та потенційних загроз, параметрів впливу зовнішнього та внутрішнього середовища на фінанси підприємства, можливостей протидії загрозам та подолання наслідків фінансової кризи.
Вважаємо, метою обліково-аналітичного забезпечення антикризового фінансового управління підприємствами є надійна інформаційна підтримка менеджерської ланки усіх рівнів прийняття та реалізації управлінських рішень, спрямованих на запобігання та нейтралізацію фінансових криз та їх негативних наслідків. Для її реалізації необхідним є вирішення  наступних завдань:
– дотримання принципів складання фінансової звітності;
– розробка критеріїв та порядку оцінки якості інформації, яка створюється у системі обліку та аналізу для формування системи індикаторів оцінки загрози виникнення фінансової кризи та аналізу окремих аспектів кризового фінансового розвитку підприємства;
– достовірне та повне відображення в обліку та звітності даних, необхідних для оцінки фінансового стану підприємства, внутрішніх чинників, що генерують фінансову кризу, 
– збір статистичних даних, даних кон’юнктури фінансового ринку, контрагентів та конкурентів, іншої зовнішньої інформації для оцінки впливу зовнішнього середовища на фінансову діяльність підприємства та перевірка їх на надійність; 
– розробка формату складання та надання управлінської звітності користувачам;
– формування індикаторів оцінки загрози виникнення фінансової кризи підприємства;
– діагностування фінансової кризи з метою виявлення можливих тенденцій та можливих наслідків кризового розвитку  підприємства,
– ідентифікація параметрів фінансової кризи;
– розробка управлінських рішень щодо виведення підприємства із кризи, запобігання фінансової кризи, усунення негативних її наслідків;
– постійний моніторинг обліково-аналітичної інформації на предмет її відповідності нормативно-правовим актам, методиці формування показників, їх оцінювання;
– забезпечення порядку збереження обліково-аналітичної інформації.
Розгляд обліково-аналітичного забезпечення антикризового фінансового управління через організаційно-технологічний аспект потребує характеристики механізму цього процесу. Поняття «механізм» визначається як внутрішня побудова, система чогось – організації, пристрою, або сукупність станів або процесів, з яких складається певне явище. Отже, механізм забезпечення як процесу – це система, яка складається з сукупності елементів, які забезпечують здійснення цього процесу через певний взаємозв’язок і цільову функцію. Стосовно обліково-аналітичного забезпечення антикризового фінансового управління під механізмом логічно розуміти сукупність організаційних, технічних, методичних аспектів створення та руху обліково-аналітичної інформації щодо фінансового розвитку підприємства, виявлення кризових явищ та шляхів їх подолання.
Організаційні аспекти охоплюють побудову та функціонування структурних підрозділів обліку та аналізу (фінансових служб, планових відділів) на середніх та великих підприємствах, облікового підрозділу на малих підприємствах, їх взаємодію з іншими підрозділами, визначення каналів руху інформації, закріплення функціональних обов’язків працівників, порядку надання інформації відповідальним виконавцям тощо.
Технічні аспекти передбачають побудову, власне кажучи, обліково-аналітичного процесу з виділенням певних етапів. При цьому, облікові підрозділи здійснюють підготовку необхідної інформації та надання її фінансовій службі для аналітичної обробки та інформування керуючої ланки для подальшої розробки управлінських рішень. Обліковий процес охоплює три послідовних етапи: первинний, поточний та підсумковий. Первинний етап – це – спостереження шляхом збору (приймання службами підприємства або створення первинних документів) даних щодо об’єктів «кризового поля» підприємства – активів, власного капіталу, фінансових зобов’язань, поточних витрат, руху грошових коштів. На етапі поточного обліку первинні документи надходять до бухгалтерії, де здійснюється бухгалтерський контроль на предмет їх повноти, достовірності, раціональності, відповідності нормативно-правовим актам тощо, систематизація та їх обробка з формуванням різних аналітичних регістрів обліку, зокрема, групування фінансових зобов’язань підприємства за видами та термінами погашення, дебіторської заборгованості за термінами погашення, руху коштів в розрізі видів діяльності, елементами власного капіталу, елементами поточних витрат тощо. На етапі підсумкового обліку формуються форми управлінської та фінансової звітності, які містять узагальнену інформацію щодо чистого грошового потоку підприємства в розрізі видів діяльності та в цілому по підприємству, суму необоротних та оборотних активів, власного капіталу, довгострокових та короткострокових зобов’язань, поточних витрат, постійних та змінних витрат, чистого доходу,сумі товарної дебіторської та кредиторської заборгованості, ін.. Сформовані форми управлінської та фінансової звітності, а також розшифровки за окремими рахунками аналітичного обліку передаються до аналітичних підрозділів підприємств для подальшого використання, тобто здійснення аналітичного процесу.
Ці дані є первинними для аналізу, але не єдиними. Для здійснення постійного моніторингу фінансового стану підприємства та діагностики передкризового його стану здійснюється збір різних джерел щодо зовнішнього середовища, в якому функціонує підприємство – статистичні дані щодо розвитку галузі, публічна інформація, інформація НБУ щодо стану ринку кредитування, валютного ринку, інформація щодо розвитку фондового ринку, ринку страхування, конкурентна інформація та ін.
На основному етапі аналізу здійснюється обробка первинних даних та оцінюється фінансовий стан підприємства за основними показниками «кризового поля» – індикаторами, здійснюється попередня діагностика характеру розвитку фінансової діяльності підприємства та його фінансового стану, при визначенні кризового стану ідентифікується масштаб охоплення фінансовою кризою, ступінь її впливу на фінансову діяльність підприємства, прогнозується можливий період перебігу, досліджуються причини виникнення фінансової кризи, оцінюються потенційні фінансові можливості підприємства з її подолання.
На підсумковому етапі аналізу розробляються заходи щодо попередження фінансової кризи або її подолання, реалізація цих заходів та контроль за їх реалізацією. На цьому етапі формуються носії інформації – комплексна програма (план дій) щодо запобігання фінансовій кризі, бізнес-план санації підприємства.
Методичні аспекти як елемент механізму обліково-аналітичного забезпечення антикризового фінансового управління передбачають застосування різноманітних прийомів обліку та аналізу. Формування облікової інформації здійснюється із застосуванням наступних основних прийомів: документування та інвентаризація, оцінка і калькуляція, рахунки та подвійний запис, баланс та звітність. В процесі підготовки та обробки аналітичної інформації застосовуються оцінка, порівняння, горизонтальний, вертикальний аналіз, аналіз фінансових коефіцієнтів, трендовий аналіз, факторний аналіз, індикаторний аналіз, методи дискримінантного аналізу, експертні методи тощо. 
Вважаємо, розгляд викладених нами теоретико-методичних питань обліково-аналітичного забезпечення антикризового фінансового управління підприємствами заслуговує на широку наукову дискусію з метою подальшого розвитку прикладних досліджень в галузі антикризового фінансового управління.
Королюк Т.М., к.е.н., доцент
Тернопільський національний технічний університет імені Івана Пулюя

ДОСЛІДЖЕННЯ ТЕМАТИКИ ДИСЕРТАЦІЙ З ПИТАНЬ РИЗИКУ В СИСТЕМІ ОБЛІКУ, АНАЛІЗУ ТА АУДИТУ

Наукові дослідження з питань ризику в системі обліку, аналізу та аудиту різняться метою дослідження і, відповідно, результатами розв’язання наукової проблеми. Це зумовлено власним баченням кожного автора розв’язання проблемної ситуації. Незважаючи на це, важливим моментом залишається визначення мети дослідження зі спрямуванням на результат, який розкриває наукові здобутки вчених.
Розглянемо мету та наукову новизну дисертацій за спеціальністю 08.00.09 (08.06.04) «Бухгалтерський облік, аналіз та аудит (за видами економічної діяльності)», в яких в темі наявна категорія «ризик». Так, за період з 1999 року по 2016 рік захищено лише 7 кандидатських дисертацій, тематика яких присвячена дослідженню ризику в системі обліку, аналізу та аудиту. Овчарик Р. Ю. в дисертації на тему «Аудиторський ризик в АПК» визначив в якості мети дослідження розробку системи заходів, спрямованих на зниження рівня аудиторського ризику під впливом різних факторів та його кількісну оцінку в сільськогосподарських підприємствах Тернопільської області. Для досягнення мети вчений на основі множинної кореляції обґрунтував вплив компонентів (властивого ризику, ризику контролю та ризику невиявлення помилок) на загальний рівень ризику аудитора, а також вплив останнього на вартість аудиторських послуг. При цьому основними факторами, що формують рівень власного ризику, виявились: система оподаткування підприємств, зміна законодавчої та нормативної бази в сфері агропромислового комплексу, економічна ситуація в галузі тощо. Компетентність контрольного персоналу, організація системи обліку та внутрішнього контролю на підприємстві, кадрова політика та перепідготовка кадрів, правильність відображення операцій в обліку формують ризик контролю в сільськогосподарських підприємствах Тернопільської області [5]. 
Пилипенко Л. М. у своїй праці на тему «Ризики аудиторської діяльності: методика виявлення й оцінювання» метою дослідження визначив розроблення теоретико-прикладних положень щодо виявлення й оцінювання ризиків аудиторської діяльності. Результатами праці стали розробки щодо використання методичного інструментарію нечіткої логіки для оцінювання ризиків аудиторської діяльності і на основі цього вперше було розроблено модель оцінювання аудиторського ризику. Крім цього, у роботі є напрацювання з удосконалення класифікації професійних ризиків та аудиторської фірми [6].
В праці І. М. Вигівської на тему «Бухгалтерський облік діяльності підприємств в умовах ризику: організація та методика» було поставлено за мету науково обґрунтувати теоретико-методичні положення та розробити практичні рекомендації з удосконалення бухгалтерського обліку діяльності підприємств в умовах ризику для запобігання виникнення та впливу її негативних наслідків на фінансовий стан підприємства та створення інформаційного забезпечення процесу управління ризиками господарської діяльності. Відповідно автор визначила складові ризику (подія, стан або наслідок такої події, умова  невизначеності, які перебувають у випадковому зв’язку) та для цілей бухгалтерського обліку розкрила тлумачення поняття «ризик». Вигівська І. М. для цілей бухгалтерського обліку обґрунтувала поділ господарських ризиків на підприємницькі ризики, ризики непідприємницької діяльності та ризики, притаманні будь-яким видам і формам діяльності суб’єкта господарювання, і зазначила, що це сприятиме відображенню наслідків таких ризиків у бухгалтерському обліку та визначенню їх впливу на фінансові результати від різних видів діяльності. Крім цього, удосконалила організаційно-методичні підходи до оцінки ймовірних наслідків ризику (визначено шкалу їх оцінки для визнання в обліку); вимоги до змісту інформації про ймовірні наслідки ризиків діяльності у звітності; елементи організації бухгалтерського обліку в частині регулювання ступеня професійного ризику бухгалтера [1].
Макарович В. К. визначила за мету наукове обґрунтування теоретичних положень і розробку практичних рекомендацій з удосконалення бухгалтерського обліку та економічного аналізу як основи забезпечення управління ризиками факторингового бізнесу в дисертації на тему «Обліково-аналітичне забезпечення управління ризиками факторингового бізнесу». Результатами вченого було удосконалення методичного забезпечення бухгалтерського обліку факторингових операцій, яке враховує можливість формування інформації за ідентифікованими ризиками факторингового бізнесу в частині методів їх управління; організаційних положень бухгалтерського обліку діяльності факторингової компанії з урахуванням ризиків факторингового бізнесу через розробку Внутрішньо-фірмового стандарту обліково-аналітичного забезпечення управління ризиками; документального забезпечення оцінки ризиків факторингового бізнесу шляхом розробки паспорту ризику, панелі та карти ризиків; порядку розкриття в управлінській звітності (розробка Звіту про факторингові операції в умовах ризику, Звіту про внутрішні ризики факторингового бізнесу) та форми представлення у Примітках до річної фінансової звітності інформації про ризики діяльності факторингової компанії [3]. Подані пропозиції дозволили покращити інформаційні потоки для системи управління ризиками факторингового бізнесу.
Ксендзук В. В. в дисертації на тему «Бухгалтерський облік та аналіз операцій хеджування валютних ризиків» поставила за мету обґрунтувати теоретичні положення та розробити практичні рекомендації з удосконалення організації та методики бухгалтерського обліку та аналізу операцій хеджування валютних ризиків. Відповідно основними напрацюваннями вченого стали пропозиції з удосконалення організації бухгалтерського обліку процесу хеджування валютних ризиків (розробка матриці внутрішніх комунікаційних зв’язків в розрізі діапазонів відповідальності працівників (менеджерів та бухгалтера)); документального забезпечення процесу хеджування валютних ризиків (розробка первинних документів Довідки про підготовку до здійснення процесу хеджування, Акта переоцінки інструмента та об’єкта хеджування, Довідки про визнання результатів хеджування); методичного підходу до облікового забезпечення процесу хеджування (формування моделі бухгалтерського обліку операцій хеджування валютних ризиків); методичного забезпечення аналізу операцій хеджування в частині ідентифікації етапів аналізу процесу хеджування валютних ризиків [2].
Мельнікова А. В. в роботі на тему «Контроль ризиків діяльності туристичних підприємств» поставила за мету обґрунтувати теоретичні положення внутрішнього контролю ризиків туристичної діяльності, практичне впровадження яких забезпечить сталий розвиток вітчизняних туроператорів завдяки прийняттю за результатами внутрішнього контролю ризиків ефективних управлінських рішень. Відповідно вчений подала пропозиції з удосконалення концептуальних підходів до внутрішнього контролю ризиків господарської діяльності щодо визначення господарських ризиків як об’єкта внутрішнього контролю, принципів, способів та методичних прийомів їх ідентифікації; класифікації ризиків діяльності туристичних підприємств за джерелом їх походження; організаційного забезпечення внутрішнього контролю господарської діяльності туристичних підприємств в частині організації та здійснення контролю її ризиків, а також нормування та інформаційного забезпечення ідентифікації ризиків на основі їх розподілу на групи за джерелами їх походження [4].
В дисертації на тему «Бухгалтерський облік формування фінансових результатів в умовах ризик-орієнтованого управління» М. В. Якименко метою дослідження визначила обґрунтування теоретичних положень та розробку практичних рекомендацій щодо удосконалення організації та методики бухгалтерського обліку формування фінансових результатів в умовах ризик-орієнтованого управління. На основі отриманих результатів вчений обґрунтувала удосконалення механізму використання облікової політики як інструменту ідентифікації та управління господарськими ризиками суб’єкта господарювання в процесі формування фінансових результатів з метою моніторингу та мінімізації впливу дії даних господарських ризиків; процесів документування в системі бухгалтерського обліку шляхом розробки пакету форм внутрішніх первинних документів (ВТФ №Р-1 «Класифікатор ризиків», ВТФ №Р-2 «Паспорт ризиків», ВТФ №Р-3 «Реєстр ризиків»). Крім цього, в роботі з метою удосконалення методичного підходу до відображення наслідків ризиків в системі бухгалтерського обліку систематизовано ризики господарської діяльності та визначено їх місце в процесі формування фінансових результатів, а також удосконалено механізм використання облікової політики в частині бухгалтерського обліку ризиків господарської діяльності (етапи формування облікової політики ризиків, модель взаємозв’язку системи ризик-орієнтованого управління та системи бухгалтерського обліку, джерела облікової інформації, що забезпечують систему управління про наявні та потенційні ризики підприємницької діяльності), яка визначатиме порядок взаємодії системи ризик-орієнтованого управління з підсистемами бухгалтерського обліку, бюджетування та аналізу [7].
В цілому в дисертаціях метою визначено дослідження ризику в системі обліку, аналізу та аудиту в наступних напрямах: окремий вид ризику (ризики аудиторської діяльності – Р. Ю. Овчарик, Л. М. Пилипенко; валютні ризики – В. В. Ксендзук), окремий об’єкт обліку (фінансові результати – М. В. Якименко), вид суб’єкта господарювання (факторингова компанія – В. К. Макарович, туристичні підприємства – А. В. Мельнікова) та в цілому діяльності підприємств (І. М. Вигівська). Відповідно наукові напрацювання містять розробки у вказаних напрямах дослідження, виходячи з сфери професійної діяльності вчених.

Список використаних джерел
1.	Вигівська І. М. Бухгалтерський облік діяльності підприємств в умовах ризику: організація та методика: автореф. дис. на здобуття наук. ступ. канд. екон. наук: спец. 08.00.09 «Бухгалтерський облік, аналіз та аудит (за видами економічної діяльності)» / І. М. Вигівська.  Житомир, 2010.  21 с.
2.	Ксендзук В. В. Бухгалтерський облік та аналіз операцій хеджування валютних ризиків: автореф. дис. на здобуття наук. ступ. канд. екон. наук: спец. 08.00.09«Бухгалтерський облік, аналіз та аудит (за видами економічної діяльності)» / В. В. Ксендзук. – Житомир, 2015. – 21 с.
3.	Макарович В. К. Обліково-аналітичне забезпечення управління ризиками факторингового бізнесу: автореф. дис. на здобуття наук. ступ. канд. екон. наук: спец. 08.00.09«Бухгалтерський облік, аналіз та аудит (за видами економічної діяльності)» / В. К. Макарович. – Житомир, 2015. – 20 с.
4.	Мельнікова А. В. Контроль ризиків діяльності туристичних підприємств: автореф. дис. на здобуття наук. ступ. канд. екон. наук: 08.00.09«Бухгалтерський облік, аналіз та аудит (за видами економічної діяльності)» / А. В. Мельнікова. – Київ, 2015. – 23 с.
5.	Овчарик Р. Ю. Аудиторський ризик в АПК: автореф. дис.на здобуття наук. ступ. канд. екон. наук: спец. 08.06.04«Бухгалтерський облік, аналіз та аудит» / Р. Ю. Овчарик. – Київ, 2002. – 18 с.
6.	Пилипенко Л. М. Ризики аудиторської діяльності: методика виявлення й оцінювання: автореф. дис. на здобуття наук. ступ. канд. екон. наук: спец. 08.00.09«Бухгалтерський облік, аналіз та аудит (за видами економічної діяльності)» / Л. М. Пилипенко. – Київ, 2009. – 23 с.
7.	Якименко М. В. Бухгалтерський облік формування фінансових результатів в умовах ризик-орієнтованого управління: автореф. дис. на здобуття наук. ступ. канд. екон. наук: спец. 08.00.09«Бухгалтерський облік, аналіз та аудит (за видами економічної діяльності)» / М. В. Якименко. – Житомир, 2016. – 21 с.

Костюкова С.Н., к.э.н., доцент
Полоцкий государственный университет Республика Беларусь

АВТОРСКАЯ КОНЦЕПЦИЯ БЕЗУБЫТОЧНОСТИ ДЕЯТЕЛЬНОСТИ СТРОИТЕЛЬНЫХ ОРГАНИЗАЦИЙ С УЧЕТОМ ОТРАСЛЕВЫХ ОСОБЕННОСТЕЙ

Актуальность анализа безубыточности (CVP-анализа от английского термина «Cost-Volume-Profit анализ», т.е. совместного анализа издержек, объемов реализации и прибыли), отслеживающего зависимость финансовых результатов бизнеса от издержек и объемов производства (сбыта), обусловлена его полезностью и эффективностью при принятии рациональных управленческих решений. Это мощный инструмент оперативного и стратегического планирования и управления на предприятии, он является одной из важных составляющих оценки прибыльности деятельности предприятия абсолютно для всех отраслей промышленности.
Необходимость анализа безубыточности для предприятий строительной отрасли обусловлена обязательным проведением подрядных торгов на получение права на строительство конкретного объекта. Подрядные торги (подрядные тендеры) проводятся в форме конкурса. Выигравшим подрядные торги (подрядные тендеры) считается подрядчик, который, по заключению конкурсной комиссии, назначенной организатором торгов (тендеров), предложил лучшие условия. По результатам проведения подрядных торгов определяется договорная (контрактная) цена – цена, определяемая на основании цены предложения подрядчика – победителя торгов. Этот уровень цены объективно можно определить с помощью действенных методик анализа безубыточности деятельности строительных организаций.
Следует отметить, что в научной литературе анализ безубыточности в традиционном его понимании изложен в привязке к отраслям промышленности, в то время как прикладных исследований, учитывающих и раскрывающих специфику проведения анализа безубыточности для строительных организаций, практически нет.
Сложность решения данной проблемы заключается в самой специфике функционирования строительных предприятий, наличии существенных особенностей в строительной отрасли. Во-первых, длительный характер строительства объектов (сроки возведения строительных объектов измеряются годами), в то время как традиционный анализ безубыточности рассчитан лишь на краткосрочный период времени; во-вторых, одновременно возводимые организацией объекты строительства имеют разные сроки начала и окончания работ в течение года (что требует учета доли выручки от реализации строительно-монтажных работ (СМР), планируемых к освоению в будущем году); в-третьих, в реализации объектов, как правило, участвуют несколько строительных участков (бригад), которые оказывают непосредственное влияние на эффективное выполнение строительно-монтажных работ на объекте, а, следовательно, на финансовый результат строительной организации и др. Изложено в [1]. Однако изложенное делает невозможным применение традиционного анализа безубыточности, разработанного для предприятий промышленности.
Решение указанной проблемы отражено в исследованиях автора. Так, автором выявлены и систематизированы особенности строительного производства [1]; разработаны методика анализа безубыточности для организаций строительной отрасли [2]; методика анализа безубыточности объектов строительства [3]; методика анализа и планирования безубыточного объема строительно-монтажных работ строительной организации [4]; усовершенствована методика планирования и анализа безубыточности строительных организаций в контексте современного законодательства [5]. В соавторстве с А. В. Капусто проведено обобщение теории и практики при проведении анализа безубыточности в строительстве [6].
На основании проведенных автором исследований и представленных научных разработок в целях решения указанных проблем разработана авторская концепция анализа безубыточности деятельности строительных организаций на основе измерения факторов времени − Т (time) и скорости − S (speed).
Суть ее заключается в следующем: при планировании и анализе безубыточности необходимо учитывать фактор времени (time) – период времени, за который достигается условие безубыточности деятельности и фактор скорости (speed) – скорость, с которой достигается условие безубыточности деятельности. Это обусловлено тем, что строительство имеет договорной характер отношений между заказчиком и подрядчиком, а, следовательно, объемы СМР по каждому объекту привязаны к срокам их выполнения в соответствии с ПСД (проектно-сметной документацией) и графиком производства работ.
Кроме того автором установлено, что условие безубыточности деятельности отдельно взятой строительной организацией может быть достигнуто с разной скоростью. Имеется ввиду, что строительная организация, имеющая высокую деловую активность (высокую обеспеченность договорами подряда) достигнет условия безубыточности намного быстрее. И наоборот медленнее, если ее деловая активность низкая (низкая обеспеченность договорами подряда).
На основании вышеизложенного установлен вариабельный характер показателя безубыточности деятельности, который зависит от деловой активности строительной организации.
Таким образом, в новой авторской концепции безубыточности деятельности строительных организаций ключевыми факторами являются время − Т (time) и скорость − S (speed). Следовательно, ее название отражает ее экономическую сущность.
Более того, она учитывает отраслевые особенности деятельности строительных организаций и позволяет принимать ряд важных управленческих решений, прежде всего для подрядчика.
Для инвесторов дает возможность получить ответы на три основных вопроса: когда организация – объект инвестиций достигнет безубыточности деятельности, а, следовательно, с какого момента времени начнет зарабатывать прибыль? Какова ее деловая активность? С какой скоростью она достигнет безубыточности?

Литература
1.	Костюкова, С. Н. Выявление и систематизация особенностей строительного производства / С. Н. Костюкова // Вестн. Полоц. гос. ун-та. Сер. D. Экон. и юрид. науки. – 2011. – № 14. – С. 47 – 56.
2.	Костюкова, С. Н. Методика анализа безубыточности для организаций строительной отрасли / С. Н. Костюкова // Весн. Беларус. дзярж. экан. ун-та. – 2009. – № 3. – С. 41 – 46.
3.	Костюкова, С. Н. Методика анализа безубыточности объектов строительства / С. Н. Костюкова // Вестн. Полоц. гос. ун-та. Сер. D. Экон. и юрид. науки. – 2010. – № 10. – С. 75 – 81.
4.	Костюкова, С.Н. Методика анализа и планирования безубыточного объема строительно-монтажных работ строительной организации / С.Н. Костюкова // Бух.учет и анализ. – 2011. – № 4. – С. 31-36.
5.	Костюкова, С.Н. Совершенствование анализа безубыточности строительных организаций в контексте современного законодательства / С.Н. Костюкова // Весн. Беларус. дзярж. экан. ун-та. – 2012. – № 5. – С. 58-63.
6.	Капусто А.В., Костюкова, С.Н. Обобщение теории и практики при проведении анализа безубыточности в строительстве / А.В. Капусто, С. Н. Костюкова // Вестн. Полоц. гос. ун-та. Сер. D. Экон. и юрид. науки. – 2014. - № 14. – С. – 10-17.

Садовська І.Б., к.е.н., професор
Луцький національний технічний університет

ОБЛІКОВЕ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ УПРАВЛІННЯ БІЗНЕС-ПРОЦЕСАМИ ІЗ ЗАСТОСУВАНЯМ ІНСТРУМЕНТАРІЮ БУХГАЛТЕРСЬКОГО ІНЖИНІРИНГУ

Бухгалтерський інжиніринг є новим явищем з позиції облікової теорії, проте, досить поширеним практичним методом перезавантаження обліково-інформаційних систем у суб’єктів господарювання.
Відповідно, дискусійними є тлумачення категорійного апарату щодо бухгалтерського інжинірингу різними науковими колами України та зарубіжних наукових спільнот.
Поки практики розробляють і впроваджують методи бухгалтерського інжинірингу, досить вдало використовуючи при цьому інструментарій інжинірингу, теоретики знаходяться в пошуках влучних тлумачень понять і категорій, аби їх зрозуміли і підтримали практики.
За останні десять років в Україні з’явилось чимало наукових праць з відповідним тематичним спрямуванням. Слід зауважити, що сфера застосування інжинірингу досить широка, і охоплює не лише інженерну галузь та будівельну, як то тлумачить Вікіпедія. Інжиніринг тепер прийнято вважати методом, притаманним для всіх наук.
Бізнес-процесом (англ. Business Process) є будь-яка діяльність, що має три компоненти: вхідний продукт, додану вартість, вихідний продукт для внутрішнього або зовнішнього споживача. Управління бізнес-процесами є складним з огляду на подвійне перетинання на вході і виході, а також на управління процесом формування доданої вартості. Складність ще й підсилюється недосконалістю обліково-інформаційних систем, які поки не мають єдиної методологічної основи.
Причина такої недосконалості очевидна і полягає в переоцінці цінностей на мегарівні, що вплинуло на потребу пошуку інноваційних методів і систем управління бізнес-процесами та оновлення методології їх обліково-інформаційного забезпечення.
Все вищевикладене обумовило цілі даної публікації, які, перш за все, полягають у висвітленні питань щодо пошуку можливих точок дотику теорії і практики в напрямку наукових досліджень і практичного застосування методики бухгалтерського інжинірингу в управлінні бізнес-процесами підприємств.
Управління бізнес-процесами передбачає комплексне використання взаємопов’язаних показників, критеріїв оцінки та рівнів відповідальності на кожному етапі циклу управління.
1. Формування бізнес-ідеології, що дозволяє виробити пріоритетні напрямки розвитку підприємства та визначити шляхи оптимізації наявних виробничих ресурсів, а також розрахувати можливість залучення інноваційних ресурсів і технологій.
2. Вибір актуальної на даному етапі розвитку підприємства цілі на підставі факторного аналізу зовнішнього і внутрішнього середовища.
3. Розробка стратегії діяльності підприємства, заснованої на концепції вибору траєкторії розвитку і оптимальному розподілі ресурсів для досягнення поставлених цілей.
Нами попередньо визначена основна причина проблем, пов’язаних з неефективним управлінням бізнес-процесами, яка базується на відсутності інноваційної облікової методології. Такою інноваційною обліковою методологією є бухгалтерський інжиніринг.
Бухгалтерський інжиніринг як нову категорію започатковано в дослідженнях вчених: Жука В.М. [2], Воронової О.Ю. [1] та Ткача І.М. [3].
Протягом багатьох століть існування системи бухгалтерського обліку він розглядався на рівні відповідних процедур, що дозволяють визначити кінцевий результат діяльності інституціональної одиниці (первинна документація, інструментарій рахунків, процедури інвентаризації, оцінки і калькулювання, методологія складання звітності).
На сучасному етапі бухгалтерський облік розвивається як описово-роз’яснювальна система бухгалтерських процедур, що призводить в кінцевому підсумку до використання системи алгоритмів, найрізноманітніших матриць, системи інжинірингових інструментів.
Цінність і унікальність бухгалтерського інжинірингу у можливості створення багатоваріантних моделей, які в принципі є сценаріями майбутніх подій організації, орієнтованих на ближню і віддалену перспективу. При цьому моделі є подібними в розрізі галузей економіки і сфер функціонування господарюючого суб’єкта.
Бухгалтерський інжиніринг орієнтований на командний підхід до формування обліково-інформаційної бази управління бізнес-процесами.
Формування обліково-інформаційної бази прямо залежне від класифікаційних видів бізнес-процесів, які об’єднані за сукупністю функціональних ознак, зокрема: 1) основні; 2) допоміжні; 3) інноваційні; 4) організаційні.
Основні бізнес-процеси орієнтовані на постачання, виробництво, зберігання і реалізацію продукції, роботи чи послуги, які мають основну цінність для споживача і забезпечують отримання доходу для господарюючого суб’єкта. Бухгалтерський інжиніринг в управлінні основними бізнес-процесами – найбільш розповсюджене явище в системі підприємств. Документальне оформлення всіх операцій відповідних бізнес-процесів є вимогою нормативних актів України, підтверджуючи при цьому їх юридичну легітимність і можливість включення до податкових розрахунків. Рахунки та їх агрегування у систему бухгалтерських записів розробляються для кожного окремого підприємства з урахуванням потреб для систематизації обліково-інформаційної бази, яка є джерелом для прийняття управлінських рішень по відповідних бізнес-процесах. Також така інформація є корисною і доцільною для фінансових розрахунків, зокрема, для визначення різних видів рентабельності, попередження ризиків, їх оцінки та формування запобіжних заходів.
Допоміжні бізнес-процеси призначені для додаткового забезпечення виконання основних бізнес-процесів. Вони не є основними саме для окремо взятого економічного суб’єкта. Все визначає технологічна карта. Допоміжні бізнес-процеси також поділяються за їх функціональною ознакою і причетністю до основних – постачання, виробництва, зберігання і реалізації продукції, робіт чи послуг. Бухгалтерський інжиніринг в управлінні допоміжними бізнес-процесами не виокремлюється в окрему методику. Суттєвим є поглинання на етапі обліково-інформаційного забезпечення управління основними бізнес-процесами. Тому губиться сам контекст вагомості управлінських рішень для допоміжних бізнес-процесів, оскільки відбувається інформаційне поглинання. Наскільки це є суттєвим і має цінність для окремого економічного суб’єкта, вирішується через призму складних розрахунків і співставлення на кшталт «витрати-вигоди» від впровадження методики та інструментарію бухгалтерського інжинірингу для управління допоміжними бізнес-процесами.
Інноваційні бізнес-процеси  акцентуються на удосконаленні продукції, роботи чи послуги, або/чи удосконаленні технологій, обладнання, самих бізнес процесів. Також практики до даної класифікаційної групи відносять трансакційні відносини або зв’язки на глобальному і локальному рівнях управління економічним суб’єктом. В науковій економічній літературі інноваційні бізнес-процеси ще називають процесами, орієнтованими на розвиток економічного суб’єкта. Тобто, не на економічне зростання, а на економічний розвиток, що пов’язано із розширенням через якісне оновлення складу клієнтської бази, через якісне оновлення необоротного капіталу, людських ресурсів, інтелектуального потенціалу, іміджу, врешті-решт. Роль методів та інструментарію бухгалтерського інжинірингу саме для цієї класифікаційної групи очевидно важлива.
Бухгалтерський інжиніринг передбачає створення моделей інноваційного продукту і прогнозування фінансового стану економічного суб’єкта на близьку і віддалену перспективу. При цьому моделі прогнозних балансів фінансово-майнового стану і звітів про прибутки і збитки не достатньо. Потрібен повний комплект прогнозної фінансової звітності, тобто всі чотири форми, включаючи звіт про рух грошових коштів і про зміни у власному капіталі. Примітки є невід’ємною частиною таких звітів, оскільки в них міститься розшифровка і деталізація найбільш суттєвих статей звітності. При цьому межа суттєвості припускається дещо вища, ніж при складанні фактичних звітів, на основі історичних подій. Це пояснюється дуже просто: адже нам важливо прослідкувати основні тренди розвитку, а не фіксацію фактів господарського життя, які, відповідно до чинного законодавства, вимірюються з точністю до копійок. Аналогічно формуються управлінські звіти для окремих інноваційних продуктів, робіт чи послуг, для інноваційних технологій, які призведуть до розвитку економічного суб’єкта загалом.
Організаційні бізнес-процеси охоплюють весь комплекс функцій управління на рівні кожного бізнес-процесу, які передбачені основними, допоміжними та інноваційними групами, а також і бізнес-системи в цілому, тобто всіх взаємопов’язаних бізнес-процесів економічного суб’єкта.
Таким чином, облікове забезпечення управління бізнес-процесами із застосуванням інструментарію бухгалтерського інжинірингу потребує подальших наукових досліджень і практичної апробації, що виокремить облікову методологію на новому рівні, акумулювавши надбання минулого облікової науки загалом і синегргію методологій суміжних з обліком економічних та інженерних наук.

Список використаних джерел 
1.	Воронова Е. Ю. Институциональные основы управленческого учета (теория, методология, практика) : монография [Текст] / Е. Ю. Воронова. – М. : Изд-во МГОУ, 2011. – 358 с. 
2.	Жук В.Н. Основы институциональной теории бухгалтерского учета : монография [Текст] / В.Н. Жук. – СПб: АНО ИПЭВ, 2013. – 416 с.
3.	Ткач И.М. Понятие инструментов бухгалтерского инжиниринга / И.М. Ткач // Учет, анализ и налогообложение в современной экономике России: Сборник научных статей. – Ростов-на-Дону: Ростовский государственный строительный университет, 2008. Выпуск 2. – с. 38-45.

Плекан М.В., к.е.н., старший викладач
Національний університет «Львівська політехніка»

ПИТАННЯ ОРГАНІЗАЦІЙНОГО ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ПЕРЕОЦІНКИ НЕМАТЕРІАЛЬНИХ АКТИВІВ НА ІТ-ПІДПРИЄМСТВАХ

Необхідність переоцінки нематеріальних активів спричинена швидким розвитком технологій та / або збільшенням частки підприємства на ринку, що може призвести як до абсолютного знецінення, так і до значного зростання показника їхньої справедливої вартості. Враховуючи специфіку діяльності ІТ-підприємств, саме переоцінці нематеріальних активів повинно відводитися належне місце в їхній системі обліку, а відтак, потребує розробки її  організаційного та методичного забезпечення.
Характерною особливістю переоцінки нематеріальних активів, зокрема на ІТ-підприємствах, є те, що зовнішні суб’єкти оціночної діяльності не завжди можуть об’єктивно визначити їхню справедливу вартість, що пов’язано із відсутністю аналогів для порівняння на ринку та складністю застосування витратного (враховуючи специфіку технологічного процесу) і дохідного (враховуючи невизначеність терміну корисного використання) підходів до оцінки НМА. Тому доцільним є створення на підприємствах сектору системної інтеграції ІТ-ринку України окремого центру відповідальності за переоцінку нематеріальних активів, основною функцією якого повинно бути забезпечення результативності та об’єктивності процесу переоцінки. Таким центром відповідальності на ІТ-підприємствах може стати створена на підставі наказу (розпорядження) власника або уповноваженого органу (посадової особи) Комісія з переоцінки нематеріальних активів, яка в залежності від цілей підприємства може мати статус постійної або тимчасово діючої комісії.
Головою Комісії з переоцінки НМА повинен бути незалежний сертифікований оцінювач, щоб забезпечити її законність, посилаючись на ст. 8 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» [1]. До складу Комісії з переоцінки НМА також слід включити: головного бухгалтера підприємства або його заступника, керівника аналітичного відділу підприємства або його заступника, керівника відділу внутрішнього аудиту або його заступника, керівників відділів наукових досліджень та конструктивних розробок або їхніх заступників, інших працівників підприємства, які можуть оперувати необхідними даними для визначення справедливої вартості нематеріального активу. Вважаємо, максимальна кількість членів Комісії з переоцінки нематеріальних активів не повинна перевищувати десять осіб, включно із головою, а мінімальна – не менше чотирьох, враховуючи голову.
При визначенні складу Комісії з переоцінки НМА власник або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством, повинен підписати контракт із сертифікованим оцінювачем та трудовий договір про роботу за сумісництвом з кожним її членом, якщо він вже є працівником підприємства відповідного структурного підрозділу. В межах такого договору, крім розгляду основних питань, що стосуються періоду здійснення визначеної роботи за сумісництвом та грошової винагороди, також повинно бути зазначено особливості її проведення та основні обов’язки і права члена Комісії з переоцінки нематеріальних активів.
Процес переоцінки нематеріальних активів може бути розглянутий як сукупність трьох взаємопов’язаних етапів, кожен з яких включає певний перелік поставлених завдань перед окремими членами Комісії з переоцінки НМА ІТ-підприємства. На першому етапі переоцінки Комісією повинно бути сформоване інформаційно-аналітичне забезпечення процесу її проведення, яке передбачає ідентифікацію та характеристику нематеріального активу, що підлягає переоцінці, визначення його терміну корисного використання та найкращого способу його використання.
Ідентифікація нематеріального активу означає визначення його інвентарного номеру та ознайомлення із вмістом первинних документів, що дозволяє виявити його основні функціональні, технічні та економічні параметри, визначити його приналежність до певної облікової групи. Необхідно виявити та врахувати усі додаткові умови як окремого правового документу так і загальної «в’язки» прав власності підприємства на нематеріальний актив, зробити висновок стосовно їхнього впливу як на його термін корисного використання, так і на можливості альтернативного отримання прибутку. Це завдання першого етапу процесу переоцінки нематеріальних активів повинно бути здійснене членом Комісії з переоцінки, який за сумісництвом займає на підприємстві посаду головного бухгалтера (або заступника).
Термін корисного використання НМА для цілей оцінки – це залишковий період часу, протягом якого підприємство зможе отримувати від нього економічні вигоди. Одним із способів визначення терміну корисного використання об’єкта, що підлягає переоцінці, який, на нашу думку, дозволяє визначити його об’єктивне значення, є побудова кривої життєвого циклу з точковим визначенням на ній його поточного стану. Проведений аналіз наукових робіт з оцінки нематеріальних активів [2, 3], надав можливість розглядати криву життєвого циклу НМА як послідовну сукупність таких стадій: 1) стадія впровадження; 2) стадія швидкого росту; 3) стадія повільного росту, яка веде до повного розвитку; 4) стадія спаду (остаточного використання). Кожна стадія життєвого циклу НМА характеризується притаманними тільки для неї економічними рисами, зокрема:
1)	на стадії впровадження нематеріального активу, тобто, виходу на ринок продукту або послуги, які виготовлені або надані з його використанням, чи використанням НМА в процесі управління підприємством, спостерігається його початкова низька продуктивність, незначні технічні проблеми, неохоче прийняття клієнтами або співробітниками. Поряд з цим, такий продукт або послуга являється своєрідною «новинкою» або технологічним лідером на ринку відповідної продукції або послуг;
2)	стадія швидкого росту характеризується прийняттям продукту або послуги, що виготовлені або надані з використанням НМА ринком або працівниками підприємства, зростанням попиту та ціни, що безпосередньо впливає на величину отриманих підприємством економічних вигод;
3)	стадія повного розвитку є апогеєм можливого використання нематеріального активу і є показником його найефективнішого використання. На цій стадії життєвого циклу НМА підприємство отримує максимальний розмір економічних вигод від його використання, що супроводжується виникненням зовнішньої конкуренції та імітації (заміщення) аналогічними або подібними продуктами або послугами;
4)	виникнення конкуренції та продуктів /послуг замінників призводить до спаду попиту, втрати економічної та / або функціональної переваги тощо, що призводить до остаточного використання НМА, тобто, закінчення терміну його корисного використання. Характерним для цієї стадії є наявність незначної кількості НМА, які ще знаходяться в експлуатації з метою технічного обслуговування та незначним числом постачальників продукту або послуги, що виготовлені або надані з його використанням.
Слід зазначити, що стадія спаду та/або остаточного використання НМА може бути обумовлена різними причинами, серед яких фактори фізичного впливу, що, зазвичай, призводять до незначної зміни величини їх терміну корисного використання, оскільки пов’язані із знищенням тільки їхнього фізичного прояву, який може бути легко відтворений; операційні, функціональні та економічні фактори впливу, які можуть призвести до припинення використання технологічного процесу або зняття продукту із виробництва, що спричинить вибуття всіх пов’язаних з ним нематеріальних активів.
При виявленні Комісією з переоцінки НМА впливу на об’єкт переоцінки одного або кількох факторів здійснюється корегування не тільки при визначенні його актуального терміну корисного використання, але й при розрахунку його справедливої вартості, адже крива життєвого циклу нематеріального активу моделює його вартісну поведінку. Виконання цього завдання, повинно /може бути здійснене членами Комісії з переоцінки, які займають на підприємстві за сумісництвом посади головного бухгалтера та керівника аналітичного відділу або їхніх заступників.
Згідно із дослідженнями А. Н. Козирєва [4] та П. Н. Цибульова [5] найкраще і найбільш ефективне використання нематеріальних активів може бути проаналізовано на основі таких чотирьох критеріїв: законність; фізична здатність; фінансова доцільність; максимальна вигідність. Кожен із наведених критеріїв відображає той чи інший рівень ефективного використання нематеріального активу, що дозволяє Комісії з переоцінки НМА визначити умови, за яких буде розраховуватись його справедлива вартість. Адже, якщо підприємство не використовує нематеріальний актив із найбільшою користю, його вартість від цього не зменшується. Ми вважаємо, що це завдання може бути здійснене членами Комісії з переоцінки НМА, які займають за сумісництвом на підприємстві посади керівників аналітичного відділу та відділу внутрішнього аудиту або їхніх заступників.
Отримані результати першого етапу переоцінки нематеріального активу підлягають перевірці та підтвердженню головою Комісії з переоцінки з метою уникнення випадків необ’єктивного та/або недобросовісного формування інформаційно-аналітичного забезпечення процесу їх переоцінки.
На другому етапі «Техніко-економічні розрахунки» Комісія з переоцінки НМА повинна розглянути та застосувати найбільш оптимальні для конкретного нематеріального активу методичні підходи до розрахунку його справедливої вартості на основі всіх отриманих на попередньому етапі релевантних даних. Найбільш поширеними у використанні, а також закріпленими на законодавчому рівні [1], є три підходи до оцінки нематеріальних активів: ринковий; дохідний; витратний. Враховуючи, що активний ринок цих ресурсів є нетиповим економічним явищем для України, для оцінки їх вартості слід використовувати методи дохідного та витратного підходів. До процесу техніко-економічних розрахунків можуть бути залучені всі члени Комісії з переоцінки НМА. Разом з тим, при розрахунку переоціненої вартості об’єкта в межах кожного окремого оціночного підходу можуть знадобитися знання, навики та досвід окремих членів комісії. Зокрема: в рамках ринкового та дохідного підходів до оцінки, на нашу думку, найдоцільніше залучати керівника аналітичного відділу підприємства або його заступника, а в рамках витратного підходу – керівників відділів НДДКР або їхніх заступників, або інших працівників підприємства, які можуть володіти необхідною для розрахунків інформацією.
Останній етап переоцінки нематеріальних активів «Формування звіту» передбачає синтез отриманих показників вартості як в межах окремого оціночного підходу, так і в межах кожного з підходів для формування найбільш обґрунтованого результату переоцінки. При цьому слід врахувати:
1)	кількість та якість даних, що були використані при розрахунку вартості НМА;
2)	тип і характер нематеріального активу, що підлягав переоцінці, а також галузеві умови, в яких, як очікується, він буде використовуватися;
3)	всі непередбачувані та / або обмежуючі умови, що не можуть бути враховані на момент переоцінки та/або були враховані Комісією з переоцінки і, таким чином, вплинули на показник розрахованої переоціненої вартості нематеріального активу.
Для визначення остаточного показника переоціненої вартості нематеріального активу можуть бути використані процедури неявного (відповідно до законодавства), або явного зважування. На нашу думку, з метою наочного відображення розумового процесу Комісії з переоцінки НМА при прийнятті того або іншого рішення найбільш доцільно застосувати явне зважування. Висновок про справедливу вартість НМА, що підлягав переоцінці, повинен бути сформований головою Комісії з переоцінки.
Результати переоцінки НМА Комісія оформляє у вигляді спеціалізованого звіту про оцінку (переоцінку) нематеріального активу, зразок якого передбачений для використання в професійній оціночній практиці. Цей Звіт повинен бути підписаний керівником підприємства, а також усіма членами Комісії , що безпосередньо були залучені до процесу переоцінки НМА. Він є підставою для подальшого використання його результатів в обліковій системі ІТ-підприємства.
Отже, враховуючи колосальну недооцінку НМА підприємств галузі інформаційних технологій внаслідок відсутності організаційного забезпечення переоцінки, впровадження запропонованих заходів надасть можливість ефективно налагодити загальний процес вартісного вимірювання нематеріальних активів та суттєво підвищити якісні характеристики фінансової звітності підприємств галузі інформаційних технологій.

Список використаних джерел
1. Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні : Закон України від 12.07.2001 № 2658-III : [Електронний ресурс]. – Режим доступу : http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/2658-14.
2. Азгальдов Г. Г. Оценка стоимости интеллектуальной собственности и нематериальных активов : науч. изд. / Г. Г. Азгальдов, Н. Н. Карпова. – М. : Изд. Межд. академии оценки и консалтинга, 2006. – 398 с.
3. Тоффлер Е. Нова парадигма влади [Текст]. Знання, багатство й сила / Е. Тоффлер ;  пер. з англ. Н. Бордукова. – Х. : Акта, 2003. – 688 с.
4. Козырев А. Н. Оценка стоимости нематериальных активов и интеллектуальной собственности : науч. узд.  / А. Н. Козырев, В. Л. Макаров. – М. : РИЦ ГШ ВС РФ, 2003. – 368 с.
5. Цыбулев П. Н. Оценка интеллектуальной собственности : учеб. пособие / П. Н. Цыбулев . – К. : Институт интеллектуальной собственности и права. – 2003. – 186 с.

Вериго А.В., ст. преподаватель
Полоцкий государственный университет

СОВЕРШЕНСТВОВАНИЕ УЧЕТНО-АНАЛИТИЧЕСКОГО ОБЕСПЕЧЕНИЯ СТРАХОВЫХ ВЫПЛАТ ПО ВИДАМ СТРАХОВАНИЯ ИНЫМ, ЧЕМ СТРАХОВАНИЕ ЖИЗНИ

Страховые выплаты – одна из основных статей затрат страховой организации. Качество их учета оказывает непосредственное влияние на финансовую устойчивость страховщика. Согласно Положению «О страховой деятельности в Республике Беларусь» страховая выплата – это сумма денежных средств, выплачиваемая страхователю (застрахованному лицу, выгодоприобретателю) при наступлении страхового случая. При имущественном страховании и страховании ответственности страховая выплата производится в виде страхового возмещения, при личном страховании – в виде страхового обеспечения [3].
Максимальный размер страховой выплаты зависит от объема принятой страховой ответственности (страховой суммы). Страховая сумма (лимит ответственности) – установленная в законе, акте Президента Республики Беларусь или договоре страхования денежная сумма, в пределах которой, если иное не предусмотрено в законе, акте Президента, страховщик обязан произвести страховую выплату при наступлении страхового случая [3]. Планируемый размер страховой суммы оказывает непосредственное влияние на уровень убыточности страховой суммы. Уровень убыточности страховой суммы – показатель страховой статистики, который учитывается при определении цены страховой услуги. Так, согласно белорусского законодательства основная часть нетто-тарифа соответствует средней убыточности страховой суммы (лимита ответственности) за период страхования. Размер базового страхового тарифа и корректировочных коэффициентов к нему должен быть экономически и математически обоснован и строится на оценке q (вероятность наступления страхового случая), S (средняя страховая сумма (лимит ответственности), Sв (средняя сумма страхового возмещения (обеспечения) [1].От качества и точности проведенных актуарных расчетов зависит уровень убыточности по страховым операциям, а следовательно, и размер прибыли страховщика.
Бухгалтерский учет страховых выплат в Республике Беларусь регулируется Инструкцией об особенностях бухгалтерского учета доходов и расходов страховыми организациями (далее Инструкция). Согласно данной инструкции страховые выплаты по договорам прямого страхования и сострахования, а также доли в убытках, подлежащих возмещению по рискам, принятым в перестрахование, уменьшенные на доли в убытках, подлежащих возмещению по рискам, переданным в перестрахование, учитываются на счете 22 «Страховые выплаты». К счету 22 «Страховые выплаты» могут быть открыты следующие субсчета:22-1 «Страховые выплаты по прямому страхованию»;22-2 «Страховые выплаты по досрочно прекращенным договорам прямого страхования»;22-3 «Возмещение доли убытков по рискам, принятым в перестрахование»;22-4 «Возмещения доли убытков по рискам, переданным в перестрахование»; 22-5 «Страховые выплаты по досрочно прекращенным договорам перестрахования» [2]. Отметим, данные субсчета отражают основные (обобщенные) денежные потоки страховой организации по выполнению принятых страховых обязательств, однако они не учитывают особенностей, обусловленных спецификой и разновидностью предоставляемых видов страховых услуг.
Аналитический учет по счету 22 «Страховые выплаты» ведется по видам страхования, в разбивке по договорам перестрахования, перестраховщикам, цедентам [2]. Так, согласно Инструкции Приложения 2 «О порядке составления и представления бухгалтерской отчетности страховых организаций» отражается информация по следующим направлениям: 1) по договорам страхования и сострахования указываются суммы страховых взносов и страховых выплат; 2) по рискам, принятым и переданным в перестрахование указываются страховые премии, возмещение доли убытков и сумма комиссионного вознаграждения. В Приложении 3 «О договорах страхования» указанной Инструкции отражаются количество заключенных договоров страхования и страховые суммы в разрезе видов страхования.
Ведение аналитического учета указанным образом, по мнению автора, является не очень корректным, так как в бухгалтерском учете начисление страхового взноса (страховой премии) производится на дату, когда возникает право страховой организации на получение страхового взноса (страховой премии) в соответствии с условиями страхования (сострахования, перестрахования), установленными договором или законодательством. Далее за счет полученных сумм страховых взносов страховая организация формирует страховые резервы для выполнения принятых страховых обязательств. Базой для их расчета, как правило, является нетто-премия. При этом страховые резервы формируются в той валюте, в которой были приняты страховые обязательства. Одновременно, в нормативных правовых актах Республики Беларусь не рассмотрен порядок учета объема принятых страховых обязательств (размера страховых сумм) во взаимосвязи с произведенными выплатами. В настоящее время страховые премии и страховые суммы учитываются на одну дату, а страховые выплаты на другую. В условиях инфляции различия между указанными суммами по валютным видам страхования ввиду курсовых разниц могут быть существенными, что подтверждается анализом данных бухгалтерской отчетности страховых организаций Республики Беларусь.
Итак, страховые выплаты зависят от валюты страхования и объема принятой страховой ответственности, а убыточность страховых операций – от сумм страховых взносов и сумм выплат, соответственно учетно-аналитическое обеспечение сумм выплат должно быть организовано во взаимосвязи с суммой полученного взноса, валютой страхования и страховой суммой. Данные дополнения позволят повысить качество учетно-аналитической работы страховщика в части реализации одного из требований, предъявляемых к бухгалтерской отчетности организаций – требования сопоставимости.

Список использованных источников
1. Инструкция об определении состава базового страхового тарифа по видам добровольного страхования, а также о порядке заключения договоров страхования, сострахования, перестрахования и применения страховых тарифов: Постановление Министерства финансов Республики Беларусь, 20.06.2014, № 37с изм. и доп. //Сайт Министерства финансов Республики Беларусь [Электронный ресурс]. – Режим доступа: http://www.minfin.gov.by/upload/insurance/acts/postmf_200614_37.pdf. - Дата доступа: 05.03.2017
2. Инструкция об особенностях бухгалтерского учета доходов и расходов страховыми организациями: Постановление Министерства финансов Республики Беларусь, 11.01.2010, № 2с изм. и доп. // Сайт Министерства финансов Республики Беларусь [Электронный ресурс]. – Режим доступа: http://www.minfin.gov.by/upload/insurance/acts/postmf_110110_2.pdf. - Дата доступа: 05.03.2017.
3. О страховой деятельности: Указ Президента Республики Беларусь, 25.08.2006, № 530: с изм. и доп. // Сайт Министерства финансов Республики Беларусь [Электронный ресурс]. – Режим доступа: http://www.minfin.gov.by/upload/insurance/acts/ukaz_250806_530.pdf. – Дата доступа: 05.03.2017

Шара О.І., ст. викладач
Харківський інститут бізнесу і менеджменту

НАЦІОНАЛЬНІ СТАНДАРТИ ОБЛІКУ У ДЕРЖАВНОМУ СЕКТОРІ: НОВАЦІЇ ТА ПРОБЛЕМИ ПЕРЕХОДУ ДО ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

В Україні відбувається реформування бухгалтерського обліку в державному секторі, яке полягає у переході із складання звітності за касовим методом на метод нарахування, який відповідає вимогам міжнародних стандартів. Основною метою їх прийняття органами державної влади є покращення якості і порівнюваності фінансової інформації, наведеної у звітності суб’єктів господарювання державного сектору.
Прийнята Стратегія модернізації системи бухгалтерського обліку в державному секторі на 2007-2015 рр. [3] мала на меті вдосконалення системи бухгалтерського обліку в державному секторі з урахуванням вимог міжнародних стандартів. Одним з останніх її етапів стало запровадження національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку в державному секторі в 2015 р. та продовження цієї реформації у 2017 р.
Дослідженням особливостей обліку в державному секторі займались багато науковців, зокрема: П.Й. Атамас, Р.Т. Джога, Т.І. Єфименко, С.В. Свірко та інші. Однак не всі аспекти обліку в державному секторі розкриті в контексті міжнародних стандартів.
На даний час в Україні затверджені та введені в дію 19 національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку в державному секторі. Початок 2017 року ознаменувався введенням цілої низки нормативів, що регулюють ведення обліку суб’єктами державного сектору:
-	НП(с)БОДС 101, 102, 103, 124, 125, 126, 127, 128, 129;
-	План рахунків бухгалтерського обліку в державному секторі та інструкція щодо його застосування;
-	Типова кореспонденція субрахунків бухгалтерського обліку для відображення операцій з активами, капіталом та зобов’язаннями розпорядниками бюджетних коштів та державними цільовими фондами;
-	внесені корективи у інші нормативно – правові документи, зокрема, щодо подання фінансової та бюджетної звітності, формування облікової політики.
Такі дії повинні були призвести до кардинальних змін в обліковій системі, спростити порядок оцінки фінансової інформації, співставності показників звітності суб’єктів державного сектору.
В цілому, реалізація Стратегії модернізації системи бухгалтерського обліку в державному секторі мала на меті виконання певних етапів:
– створення методологічної бази щодо застосування стандартів;
– створення програмного забезпечення (або адаптація наявних програмних засобів новим умовам);
– навчання персоналу.
Початок 01.01.2015 р., нажаль, виявив певні проблеми в реалізації цих етапів, зокрема, було відкладено введення нового Плану рахунків через відсутність розробленої повної методологічної системи впровадження і застосування стандартів.
Програмне забезпечення облікового та бюджетного процесів є нагальною проблемою і дотепер. Більшість бюджетних установ стикнулися із неможливістю ведення обліку та казначейського обслуговування через відсутність коригування самих програмних засобів відповідно до нових законодавчих змін.
Але основною проблемою для суб’єктів державного сектору стала відсутність єдиної системи навчання та підвищення кваліфікації самих бухгалтерів. Більшість з облікового персоналу виявилася не готовою до таких кардинальних законодавчих змін.
Такі беззаперечні помилки з боку держави і призводять до суттєвих порушень законодавства, наявності великої кількості помилок при відображенні фінансово – господарських операцій, формування звітності тощо.
«Головним завданням трансформації бухгалтерського обліку, як зазначається в Програмі реформування бухгалтерського обліку із застосуванням міжнародних стандартів фінансової звітності, є приведення національної системи бухгалтерського обліку і звітності у відповідність до реалій ринкової економіки та міжнародних стандартів фінансової звітності». [2, с.104] Проте на практиці досить часто спостерігається механічне запозичення положень МСФЗ, що затрудняє реалізацію основних завдань та функцій, реальне макро-та мікроуправління економікою держави.
Окрім цього слід зазначити, що частина національних стандартів об'єднує в собі вимоги та положення декількох міжнародних стандартів: НП(С)БОДС 101 «Подання фінансової звітності», НП(С)БОДС 102 «Консолідована фінансова звітність», НП(С)БОДС 124 «Доходи», НП(С)БОДС 127 «Зменшення корисності активів». У міжнародних стандартах, на відміну від національних, наведено значно більше прикладів для пояснення термінів чи положень. Водночас міжнародні стандарти не розглядають облік нематеріальних активів, який регулює НП(С)БОДС 122 «Нематеріальні активи». Склад фінансової звітності за міжнародними та національними стандартами не відрізняється, однак перелік статей, за якими необхідно розкривати інформацію про активи, власний капітал та зобов’язання за національними стандартами, є ширший.
За міжнародними стандартами для державного сектору не передбачено подання проміжної звітності. Облік витрат розкритий ширше у НП(С)БОДС 135 в розрізі обмінних та необмінних операцій, водночас в ньому не розглядаються витрати на позики, які регулюють міжнародні стандарти. Існує невідповідність у визначенні терміна «витрати». Отже, загалом національні стандарти бухгалтерського обліку для державного сектору відповідають основі міжнародних, однак деякі істотні відмінності між ними існують. Розкриття та аналіз всіх відмінностей цих стандартів, їх вдосконалення потребують подальших наукових досліджень.
Отже, з вищевказаного можна виділити наступні проблеми щодо переходу до застосування національних стандартів в Україні, вирішення яких є нагальним завданням:
1.	Розробка повної методологічної системи запровадження стандартів обліку.
2.	Внести зміни в організацію документування господарських операцій, бухгалтерську звітність та запровадження системи вимог та критеріїв щодо ведення бухгалтерського обліку за паперовими та комп’ютерними формами обліку (тому що вони є незмінними ще з 90-х років 20 ст.).
3.	Зробити процес удосконалення затверджених та розробки нових НП(С)БО публічним, так як запровадження НП(С)БО відбулося без належного їх обговорення та апробації на практиці. Останнє неодноразово відмічалось професійною громадськістю України. Наприклад, проф. Ф.Ф.Бутинець щодо цього відмічає, що такий підхід є не просто помилковим, а глибоко деструктивним [1, с. 6].
4.	Невідповідність системи післядипломної освіти бухгалтера загальноприйнятим міжнародним принципам і стандартам.

Список використаних джерел:

1.	Бутинець Ф.Ф. Проблеми реформування української системи обліку // Вісник ЖІТІ. – 2002. – № 20. – С. 3-15.
2.	Пархоменко В.М. Нормативно-правове забезпечення реформування  бухгалтерського 
обліку // Вісник Житомирського інженерно-технологічного інституту – 2001. – №16. – С. 104-107.
3. Стратегія модернізації системи бухгалтерського обліку в державному секторі на 2007-2015 роки, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2007 р. №34.

Zharnikova Valeriia
Postgraduate Student, Department of Accounting and Taxation
KyivNationalUniversity of Trade and Economics

ACCOUNTING OF EXPENSES IN ORGANIZINGWHOLESALE 
INTERNET TRADE

Internet commerce becomes an integral part of commercial activity, which provides additional opportunities in comparison with competitors, attracts new business models and services. Thus, wholesale trade can be defined as a form of Internet trading, which represents the purchase or sale of goods through the Internet network. Effective management of Internet trading in a modern environment requires reliable and prompt accounting, including the accounting of expenses in organizing wholesale Internet trade
Keywords: accounting; accounting of expenses;online store; Internet commerce; Internet trading; wholesale trade.

Relevance. Last years in Ukraine online trading takes particular relevance. The global network becomes as integral part of commercial activities and Internet commerce can be determined as a form of electronic commerce, which represents purchases / sales of goods through the network. 
According to the group of companies EVO commodity circulation of E-commerce market in 2015 increased by 32% - with 19 to 25 billion UAH. And in 2016 grew by 52% - to 38.5 billion UAH, the forecast for 2017 is increasing to 50 billion UAH. The share of Internet trading is 3% at the end of 2016. [1]
Purpose of the research. The purpose of this research is to present the role and importance of accounting, especially accounting of costs in the period of promotion of online store and accounting of expenses in organizing wholesale Internet trade.
Main thesis.
E-trading in the Business to Business (B2B) segment demonstrates intensive growth due to the rapid devolution from outdated classic systems to open online platforms. Outdated classic systems involve the use of costly and complex electronic data interchange processes, unlike them, B2B models use universal online platforms. These platforms make easy to buy and sell products and services from anywhere in the World. It is expected that by 2020, the volume of online B2B trade will be twice as large as the online trading market in the Business to Customer (B2C) segment. Revenue in the B2B segment will reach 6.7 trillion USD. [2]
According to research of Internet Association of Ukraine in the rating of most visited sites were included four Ukrainian trading platforms: OLX, Rozetka, Prom.ua, Aukro [3]
OLX (English OnLine eXchange - online exchange) is an international Internet company that owns free classifieds sites in more than 100 countries. It belongs to the South African holding company Naspers. The company was founded in 2006 by French entrepreneurs Fabrice Grinda and Alejandro Oksenford. OLX is headquartered in New York City.
Rozetka.ua (Rozetka) - Ukrainian online store of electronics, household appliances and so on. Rozetka opened in 2005. Rozetka have offices in most regional centers of Ukrainein addition to Kiev. According to InMind research, in November 2010 - February 2011 was included in the 15 most visited sites in Ukraine with a monthly coverage of the Internet audience of 28% -39%.
Media holding Naspers is the largest player in the market of free online ads in Ukraine. The company owns the largest in Ukraine service of free ads Slando (from September 2014 - OLX). In addition, the company has an auction Aukro.ua and a share of the service Ria.ua.The assets of Naspers in Ukraine also belong to the group of companies EVO (Prom.ua, Zakupki.ua, Bigl.ua, Kabanchik.ua, Goodini.ua, Crafta.ua) and shopping-club Modnakasta.ua
The condition of cooperation with trading platforms, are contracts that can be classified on the basic principles of settlement:
- One-time payment;
- Regular payment;
- Interest on the amount of receipts;
- Free advertisement;
- Other intangible calculations.
Trading platforms have several disadvantages compared to own website, permanent rent, template design, ownership but they simplify marketing, make work with clients automated, covering a wide range of consumers and are the leader in search engines.
Depending on the way of implementation of an online store changes the accounting of costs incurred.
In accounting online store recognized as intangible asset, regardless of the means of creation.
Formation of costs for implementation of online store according to the Ukrainian Accounting Standards: (UAS) 8 «Intangible assets», UAS 14 «Rent» and UAS 15 «Income».
№	Methods of implementation	Costs structure	Clauses	
1	Creating a website of online store	- direct material costs for site development;
- direct costs for salary payment which are connected with development of website
- other costs (payment of registration legal rights, domain, amortization of patents and licenses)	154 «Purchase (creation) of intangible assets»
Launch Website 
(f № IА-1) 
125 «Copyright and adjacent rights»	
2	Buying services for website development	- purchase price, according to the certificate of completion;
- indirect taxes that cannot be reimbursed to the company;
- other costs which can directly be connected with proving the website to the  working condition	154 «Buying (creation) of intangible assets»
641 «Payments for taxes»
Launch Website 
(f № IА-1) 
125 «Copyright and adjacent rights»	
3	Cooperation with trading platforms	- lease payments according to the contract;
- royalties are concludes directly to expenses in the period in which incurred	93 «Selling expenses»	
Source: [4]
Conclusions. Online trading is a promising market, with a number of opportunities to promote their store, development compared with competitors, attracting new business models and services.
Thus, accounting of expenses in organizing wholesale Internet trade provides information on the implementation of business in Internet commerce; the feedback established between managing and Internet trading; as well as the interaction between the enterprise and trading platforms.

References:
1.	Access mode: https://ain.ua/2016/12/16/e-commerce-v-2017-evo
2.	Access mode: https://ww2.frost.com/news/press-releases/frost-sullivan-obem-mirovogo-rynka-elektronnoj-kommercii-b2b-k-2020-g-dostignet-67-trln-doll-ssha
3.	Access mode: http://trademaster.ua/news/14480
4.	Access mode:https://i.factor.ua/ukr/journals/nibu/2015/december/issue-101/article-14161.html

Лазаришин А.В., аспірант
Національний університет водного господарства та природокористування

ЗНАЧЕННЯ ФУНКЦІЙ АНАЛІТИЧНОГО ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ В УПРАВЛІННІ ПІДПРИЄМСТВОМ

Ефективне управління підприємством в умовах зростання конкурентної боротьби, різноманітних ризиків і загроз зовнішнього і внутрішнього середовища можливе лише за умови збалансованої, оптимальної взаємодії всіх функцій системи управління. Адже, як зазначають Кузнєцова Т.В., Гарнага О.М., Лесняк О.Ю., Шебуня В.Д., функції управління – об’єктивно зумовлені загальні напрями або сфери діяльності, сукупність яких забезпечує ефективне кооперування спільної праці [1,с.69].
До числа основних функцій управління відносяться: планування, організація, мотивація, облік, контроль та аналіз. Виконання керівництвом підприємства та його окремих структурних підрозділів кожної з цих функцій неможливе без відповідного аналітичного забезпечення. Крім того, на «виході» кожної з функцій також продукується інформація, яка потребує аналітичної оцінки для узгодження, контролю, формування або уточнення механізму внутрішньої взаємодії функцій управління.
При виконанні функції планування необхідним є попередній аналіз досягнутих результатів у розрізі напрямів діяльності підприємства в ув’язці з попереднім (базовим) періодом.
Аналітична інформація також відіграє важливу роль в організаційному сегменті системи управління. Від результатів проведеного аналізу залежить, чи буде здійснюватися менеджмент змін, структурні зрушення як підприємства в цілому, так і в окремих структурних підрозділах. Адже від якості організаційної структури, технічного і кадрового забезпечення значною мірою залежатиме ефективність управлінських рішень відповідно до стратегічних та операційних цілей менеджменту. Аналітична оцінка кадрового потенціалу, узгодженості кількісних характеристик персоналу з виробничими та управлінськими потребами, є базою для розробки заходів кадрового менеджменту. Аналіз визначає інформаційне середовище підприємства в цілому та його окремих об’єктів управління, масштаби та специфіку формування та використання інформаційних ресурсів, обґрунтовує найбільш адаптовані до інформаційних потреб підприємства автоматизовані інформаційні системи.
Аналітичне забезпечення мотиваційної функції управління, на нашу думку, в основному пов’язане як з загальною оцінкою всіх сторін діяльності підприємства, так і діагностикою окремих господарських явищ і операцій, які потребують управлінських рішень керівниками різних структурних підрозділів. Як правило, управлінське рішення мотивується такими причинами:
-	негативною динамікою оціночного показника;
-	зниженням рівня показника;
-	недотриманням (відхиленням) від планового або нормативного значення показника.
Такі важливі функції управління як облік і контроль безпосередньо пов’язані і впливають на аналітичне забезпечення управління. Аналітична інформація формується шляхом опрацювання даних первинного, синтетичного і аналітичного обліку. Більшість методик ретроспективного аналізу базуються на даних фінансової і статистичної звітності. Можлива також протилежна взаємодія – тобто в залежності від інформаційних потреб підсистеми аналізу зростає рівень деталізації аналітичного обліку.
Що стосується контролю, то для цієї підсистеми характерним є також високий рівень аналітичності – використання прийомів і методик аналізу для оцінки наявності, руху і використання ресурсів підприємства та його структурних підрозділів, витрат, доходів.
Варто зазначити, що можливі два варіанти використання аналітичної інформації в системі управління:
1.	формування та використання аналітичної інформації в межах виконання тільки однієї функції;
2.	комплексний підхід – тобто застосування при прийнятті управлінського рішення всієї сукупності аналітичних показників, що продукуються в кожній підсистемі управління згідно з функціями.
Реалізація завдань аналізу уможливлюється завдяки його власним функціям.
Відповідно до Словника української мови функція – це:
– явище, яке залежить від іншого явища, є формою його виявлення і змінюється відповідно до його змін;
– робота кого-, чого-небудь, обов’язок, коло діяльності когось, чогось;
– призначення, роль чого-небудь [2].
Структурний функціоналізм Т. Парсонса стверджує, що функція дозволяє, з одного боку, виявити важливість елементів, частин всередині будь-якої системи, а з іншого – зрозуміти те, як сама система взаємодіє з її оточенням [3]. Підтримуємо думку І.В. Литовченко, що функція завжди передбачає дію і має наслідки у будь-якому її розумінні. Функція сприяє виживанню системи, її адаптації до оточуючого навколишнього середовища [3].
Тобто виконувані функції виокремлюють підсистему у складі системи, визначають її якість і збалансованість роботи всієї системи. Щодо аналітичної підсистеми у складі системи управління, то завдяки чітко визначеним функціям обираються саме ті методики та прийоми економічного аналізу, які дозволяють забезпечити реалізацію інтересів користувача аналітичної інформації і сприяти обранню найбільш ефективних управлінських рішень. Існують різні погляди вчених на функції аналізу. До їх числа відносять: оцінювально-діагностичну, пошукову, захисну функції. Найбільш розвиненою є оцінювально-діагностична функція аналізу, що склалося історично. Саме результати аналітичної оцінки стану та поведінки тих чи інших об’єктів управління дозволяють своєчасно впливати на негативні зміни у динаміці показників, розробляти збалансовані заходи щодо сталого розвитку підприємства у цілому, та його структурних підрозділів.

Список використаних джерел:
1.Кузнєцова Т.В., Гарнага О.М., Лесняк О.Ю., Шебуня В.Д. Економіка підприємства. Навчальний посібник/за загальною редакцією Т.В. Кузнєцової. – Рівне: НУВГП, 2013. – 343с.
2.Режим доступу: http://sum.in.ua/s/funkcija
3.Режим доступу: http://jrnl.nau.edu.ua/index.php/VisnikPK/article/viewFile/9424/11762

Носач Н.М., аспірант
Харківський державний університет харчування та торгівлі
Кащена Н.Б., к.е.н., доцент
Харківський інститут бізнесу і менеджменту

ОРГАНІЗАЦІЯ ОБЛІКУ РЕАЛІЗАЦІЇ ТОВАРІВ В ІНФОРМАЦІЙНІЙ СИСТЕМІ УПРАВЛІННЯ ПІДПРИЄМСТВОМ ТОРГІВЛІ

В сучасних умовах сталий економічний розвиток торговельних підприємств забезпечується не лише їх фінансово-економічним потенціалом, але й компетентністю менеджерів в сфері розробки, прийняття, гнучкого та своєчасного коригування і реалізації управлінських рішень з підвищення ефективності функціонування підприємства в цілому і збільшення обсягів торговельної діяльності зокрема.
Прийняття тактичних та стратегічних управлінських рішень з питань збільшення обсягів реалізації товарів на кожному з етапів життєвого циклу підприємства залежить від якості облікової інформації, її своєчасної обробки та можливостей використання даних для реалізації функцій управлінського контролю, аналізу, планування та менеджменту. Вирішити ці питання дозволить грамотне застосування сучасних методів управління і технічних засобів побудови інформаційних систем бухгалтерського обліку, вмонтованих в інформаційні системи управління підприємством.
Сучасні інформаційні системи, що використовуються на підприємстві для відображення обліково-аналітичних процесів, дозволяють:
– обробляти і зберігати велику кількість однакових в структурному плані одиниць інформації;
– здійснювати вибірку інформації з великої кількості даних (пошук адреси, назв фірм і інше);
– виконувати складні математичні розрахунки (складати графіки повернення кредиту на кілька років вперед тощо);
– за декілька секунд одержувати паперову копію будь-якого документу (первинних документів, форм звітності тощо);
– багато разів відтворювати будь-які дії (наприклад, роздруковувати примірники певного документу тощо) [3, с.216].
Не дивлячись на існуючі в сучасному світі можливості широкого використання потужних управлінських інформаційних систем класу ERP, слід зазначити, що на сьогоднішній день більшість торговельних підприємств для виконання управлінських та облікових функцій використовують вузькоспеціалізовані інформаційні системи, призначені для обліку та управління бізнесом, такі як: «Галактика», «1:С Підприємство», «АБ ОФІС 2000», «Парус-Підприємство», «БЕСТ» та ін. Об’єктивними причинами, які спонукають керівництво підприємств відмовлятися від застосування новітніх інформаційних технологій обробки даних є: висока вартість і висока складність впровадження систем класу ERP при непередбачуваності ефекту їх використання, тривалий термін очікуваного ефекту від впровадження, недостатнє технічне забезпечення тощо.
Як справедливо зазначає Ю.В. Подмешальська відсутність єдиної інформаційної системи управління створює «умови для непрозорості обліку, що позначається на точності розрахунку показників діяльності підприємства» [4, с. 180]. «Прозорість» середовища управління підприємствами торгівлі здатна забезпечити сучасна автоматизована система управління, яка на думку Є.А. Бєльтюкова та Г.І. Задорожко «повинна поєднувати в собі максимально можливий комплекс функцій для управління всіма бізнес-процесами підприємства» [1, с. 231]. Створення такої інтегрованої інформаційної системи можливе шляхом перетворення і вдосконалення з урахуванням специфіки діяльності суб’єктів господарювання, сучасних вимог ринку, об’єктів і потреб управління, існуючих інформаційних систем.
Для організації процесу перетворення існуючої на конкретних підприємствах торгівлі інформаційної системи в інтегровану інформаційну систему, здатну забезпечити підтримку прийняття рішень щодо збільшення обсягів реалізації товарів, нами запропонована організаційна модель, яка включає контури менеджменту основних процесів фінансово-господарської діяльності, зокрема контур «Управління товарооборотом».
Цей контур забезпечить комплексну підтримку більшості завдань з управління реалізацією товарів, що виникають на різних стадіях управлінського циклу всіх рівнів (вищого, де здійснюється управління за даними бухгалтерського обліку в цілому по підприємству; середнього, що призначений для управління окремими операціями за даними бухгалтерського обліку; нижчого, призначеного для безпосереднього управління структурними підрозділами підприємства), буде включати забезпечувальну та функціональну компоненти, які будуть підтримуватися за допомогою певних модулів.
Забезпечувальна компонента контуру управління товарооборотом призначена для підтримки роботи функціональної компоненти, і складається з інформаційного, технічного, програмного, математичного та іншого забезпечення. Функціональна компонента контуру управління товарооборотом пов’язана з об’єктом управління (товарозабезпечення та реалізація товарів) і призначена для виконання певних функцій управління – планування, облік, аналіз, контроль, регулювання і координація. Ефективна взаємодія цих компонент сприятиме якісному управлінню реалізацією товарів на підприємстві.
Ефективне функціонування контуру управління товарооборотом в інтегрованій інформаційній системі управління підприємства торгівлі забезпечується перш за все якісно сформованою обліковою політикою щодо товарних операцій, яка передбачає виокремлення основного і додаткового функціоналу. Перший призначено для виконання завдань фінансового обліку і забезпечує накопичення інформації на рахунках бухгалтерського обліку, формування фінансової звітності за МСФЗ і створення баз даних (БД) в інформаційній системі обліку. Другий – для виконання завдань управлінського обліку, і включає додаткові опції щодо формування інформації про реалізацію товарів за різноманітними аналітичними ознаками, і допомагає реалізувати ключові завдання управлінського обліку, підготовки внутрішньої управлінської звітності та контролю, формування баз даних в розрізах, потрібних для управління реалізацією товарів. Саме управлінський облік дозволяє отримати розширену інформацію, яка необхідна для аналізу товарозабезпечення, вироблення рекомендацій з підвищення обсягів реалізації товарів і планування показників на майбутнє.
Накопичення інформації про товари та їх реалізацію і створення баз даних в інтегрованій інформаційній системі управління підприємством торгівлі реалізується за допомогою сучасних бухгалтерських програм. Сьогодні для комп’ютеризації бухгалтерського обліку на ринку програмних продуктів України пропонуються десятки пакетів програм, які постійно оновлюються й удосконалюються.
Дослідження технічних та методичних можливостей найбільш поширених бухгалтерських програм з організації обліку товарних операцій свідчать про те, що вони задовольняють ведення фінансового обліку і орієнтовані на складання фінансової звітності. Проте більшість з них слабо адаптовані до потреб управління господарюючого суб’єкта. Виключенням є програмне забезпечення «Галактика» та «ІТ-Підприємство», які мають спеціальні управлінські функції і відповідають системним концепціям ERP та DSS. Разом з тим досліджені програмні продукти частково вирішують проблему отримання обліково-аналітичної інформації щодо обсягів товарів та їх реалізації, і потребують розширення функціональних можливостей в частині складання відомостей і реєстрів аналітичного обліку та управлінської звітності. Для модифікації програмних рішень управлінського обліку реалізації товарів пропонуємо в інформаційній системі управління підприємством:
– параметрично фіксувати опис облікової політики щодо товарних операцій з виокремленням основного і додаткового функціоналу;
– застосовувати для формування робочого плану рахунків обліку капіталу за реляційним підходом спеціальний механізм субконто;
– запровадити спеціальні шаблони відомостей аналітичного обліку та формати управлінської звітності для прийняття управлінських рішень щодо реалізації товарів.
Практична реалізація технічної підтримки модифікації програмних рішень з управлінського обліку (в частині формування відомостей та управлінських звітів) може здійснюватися із використанням можливостей електронних таблиць MS Excel. Разом з тим вважаємо, що сучасні інформаційні системи мають широкий спектр можливостей для задоволення потреб організації обліку, аналізу і контролю реалізації товарів в процесі прийняття рішень і можуть бути налагодженні в розширеній конфігурації, яка забезпечить реалізацію всіх внесених пропозицій, а також сприятиме створенню розширеної інформаційної системи обліку, яка «є найкращою моделлю не тільки для відображення реальних фактів і подій, що відбулися, але й для імітування таких подій для варіантного аналізу та прийняття рішень» [2, с. 57].
В цілому внесені пропозиції щодо створення на базі існуючих інформаційних систем інтегрованої інформаційної системи управління підприємством торгівлі із вмонтованим контуром управління товарооборотом дозволять привести у відповідність існуюче інформаційне середовище обліку та потреби управління реалізацією товарів.

Список використаних джерел:
1.	Бєльтюков Є.А., Задорожко Г.І.. Основні шляхи вдосконалення системи інформаційного забезпечення конкурентоспроможності промислового підприємства / Є. А. Бельтюков, Г. І. Задорожко // Економіка: реалії часу. – 2013. – № 2. – С. 228-234. 
2.	Куцик П.О. Концептуальні підходи до розгляду інформаційних систем обліку в корпоративному управлінні [Електронний ресурс] / П. О. Куцик // Облік і фінанси . – 2013. – № 4. – С. 52-59. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/Oif_apk_2013_4_9.pdf.
3.	Павлова С.В. Шляхи вирішення проблем використання автоматизованих систем управління на підприємстві // Вісник Хмельницького національного університету. – № 4 – 2005. – Ч.2. Т. 2. – С. 215-217.
4.	Подмешальська Ю.В. Проблеми впровадження інформаційних систем обліку на підприємстві / Ю.В. Подмешальська // Проблеми і перспективи розвитку банківської системи України. – 2011. – Вип. 33. – С. 180-185

Кухар М.В., аспірант
Національний університет водного господарства та природокористування

ЗНАЧЕННЯ АНАЛІТИЧНОЇ ІНФОРМАЦІЇ В УПРАВЛІННІ ЕКОНОМІЧНОЮ БЕЗПЕКОЮ ПІДПРИЄМСТВА

Відповідно до наявності значної кількості загроз для стійкого та ефективного функціонування підприємств нині актуальними залишаються проблеми інформаційного забезпечення управління економічною безпекою суб’єктів господарювання. Ефективне управління економічною безпекою підприємства залежить насамперед від можливості отримати та використати за прямим призначенням якісну інформацію про зміни зовнішнього та внутрішнього середовища певного суб’єкта господарювання. Задоволення інформаційних потреб суб’єктів економічної безпеки – це головне завдання обліково-аналітичного забезпечення.
Значний внесок у дослідження проблеми обліково-аналітичного забезпечення процесу управління економічною безпекою суб’єктів господарювання зробили такі українські вчені, як Л.В. Гнилицька, В.В. Кірсанова, М.В. Реслер та інші. Віддаючи належне науковій та практичній значущості праць згаданих учених, слід зазначити, що аналітичному забезпеченню в управлінні економічною безпекою підприємств приділено значно менше уваги в порівнянні з обліковим забезпеченням.
Варто погодитись із думкою В.В. Кірсанової, що аналітична складова обліково-аналітичного забезпечення надає кількісну та якісну оцінку змін, що відбуваються з досліджуваним об’єктом. Вона дозволяє завчасно відстежити тенденції розвитку як небажаних, так і позитивних явищ. Використовуючи різноманітні методики аналізу, розробляються варіанти управлінських рішень, що дозволяють нівелювати вплив негативних тенденцій та створити сприятливі умови для безпечного функціонування та сталого розвитку підприємства [2, с.66]. 
Вважаємо, що аналітична складова обліково-аналітичного забезпечення за допомогою економіко-математичних методичних прийомів досліджує наявність, структуру, динаміку економічних показників ресурсного потенціалу, вивчає ефективність його використання, розглядає вплив різних факторів на фінансовий стан та фінансовий результат суб’єкта господарювання, використовуючи статистичну, виробничу, довідкову та інші види інформації.
Проведені дослідження дозволили встановити, що ряд вчених дають таке визначення: «Інформаційне забезпечення економічного аналізу – це система даних і способи їх опрацювання, що дозволяють вивчити реальний стан об’єкта управління, виміряти вплив факторів, які його визначають, а також виявити можливості здійснення необхідних управлінських дій» [4].
Теоретичні основи аналітичної інформації досліджено М.В. Реслер, яка вважає, що аналітична інформація включає в себе результати здійснення процедур математичної і логічної обробки прогнозної, планової, облікової і нормативної інформації по заданих алгоритмах розрахунку [3]. Отже, вона виступає узагальнюючою за відношенням до інших видів інформації.
Аналітична інформація є продуктом економічного аналізу, що на великому підприємстві здійснюють спеціально створені аналітичні групи або підрозділи на чолі з спеціалістами-аналітиками. До основного кола їхніх завдань входить не тільки узагальнення та аналіз збутової, виробничої програми, виконання планів, розрахунок показників рентабельності, кредитоспроможності, стійкості тощо, а й забезпечення управління інформацією про надійність партнерів, про покупців, репутацію товарів, ціни, оцінку бізнес-проектів, аналіз зовнішньої фінансової та іншого роду інформації [3]. На нашу думку, це досить широкий перелік питань, який водночас включає і обліково-аналітичну інформацією, оскільки вона безпосередньо пов’язана з підприємством і формується на даних бухгалтерського обліку.
Аналіз діяльності підприємства здійснюється на основі облікової інформації. Тому, при підготовці аналітичної інформації для прийняття управлінських рішень у сфері безпеки підприємства, фахівець з економічної безпеки повинен оцінити достовірність інформації, наданої йому зовнішніми контрагентами, або економічними службами в середині підприємства. В основу механізму такого оцінювання Л.В. Гнилицька пропонує покласти способи отримання альтернативних даних, що підтверджують правдивість наданої інформації. Як альтернативні методи отримання облікової інформації про реальний фінансовий стан як контрагентів, так і власного підприємства можна застосовувати так звані спеціальні методи, які використовують при забезпеченні економічної безпеки, а саме методи конфіденційних відносин, професійного спостереження, спеціалізованого опитування, контролю засобів зв’язку та інформаційних систем, спеціальних психофізіологічних і психологічних досліджень та особистого пошуку [1, с.71].
Отже, аналітична інформація формується внаслідок збору та обробки зовнішньої та внутрішньої облікової інформації, а самі аналітичні дані є основою для економічного обґрунтування тактичних та стратегічних завдань в управлінні економічною безпекою суб’єкта господарювання.
Нерозривність облікових та аналітичних процесів при підготовці інформації дістала відображення у самому понятті «обліково-аналітична інформація». Немалу роль відіграє економічний аналіз, що є завершальним етапом у формуванні обліково-аналітичної інформації та визначення основних аналітичних показників діяльності підприємства для прийняття подальших управлінських рішень.

Список використаних джерел
1.	Гнилицька Л. В. Обліково-аналітичне забезпечення економічної безпеки підприємства : [монографія] / Л. В. Гнилицька. – К. : КНЕУ, 2012. – 305 с.
2.	Кірсанова В. В., Фащенко М. О. Обліково-аналітичне забезпечення як складова функціонування системи економічної безпеки підприємства / В. В. Кірсанова, М. О. Фащенко // Проблеми ринку та розвитку регіонів України в XXI столітті : Зб. тез доповідей V Міжнар. наук.-практ. інтернет-конф. (10-12 грудня 2014 р.). – Одеса : ОНПУ, 2014. – С. 63–68.
3.	Реслер М.В. Значення обліково-аналітичної інформації в управлінні підприємством / М. В. Реслер // Науковий вісник Ужгородського університету. Сер. Економіка. – Ужгород : УНУ, 2012. – Вип. 3 (37). – С. 146–148.
4.	Серединська В.М. Теорія економічного аналізу : [підручник] / В. М. Серединська, О. М. Загородна, Р. В. Федорович. – Тернопіль : Астон, 2006. – 368 с.
Збірник наукових праць
за матеріалами Міжнародної
науково-практичної інтернет-конференції
Інституційні трансформації сучасної економіки: виклики, проблеми, перспективи
20 квітня 2017 р. 

Матеріали подано в авторській редакції
 
Відповідальний за випуск Пустова В.В.
Комп’ютерна верстка Гриб С.В.
Оригінал-макет Фрідман Д.М.

Відповідальність за достовірність інформації та точність викладених фактів несуть автори. Редакція може не поділяти точку зору автора на викладену проблему. Посилання на матеріали збірника обов’язкові. 

 
Підписано до друку 21.04.2017 р.

Харківський інститут бізнесу і менеджменту
РВВ ХІБМ
61002, м. Харків-2, вул.. Артема, 8
тел. (057) 705-15-47, 705-38-24.
 
Свідоцтво про внесення суб’єкта видавничої справи до державного реєстру  видавців, виготівників і розповсюджувачів видавничої продукції серія ДК, №1853 від 23.06.2004 р.

Надруковано у видавничому центрі ХІБМ